Номер провадження: 22-ц/813/2376/21 
Номер справи місцевого суду: 521/9617/19
Головуючий у першій інстанції Мурзенко  М. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/9617/19
Номер провадження: 22-ц/813/2376/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання - Дерезюк В.В.,

учасники справи: 
- позивач -  ОСОБА_1 ,
- відповідач -  Дочірнє підприємство «ЛПП Україна» Акціонерного товариства «ЛПП», 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «ЛПП Україна» Акціонерного товариства «ЛПП» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Мурзенко М.В. о 14 годині 08 хвилині 16 липня 2020 року, повний текст рішення складений 20 липня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з вищезазначеним позовом в якому, з урахуванням уточнень позову, остаточно просить: 1) скасувати наказ відповідача № 638/к від 11 березня 2019 року про звільнення ОСОБА_1  з посади керуючого магазином ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» т/м «House» т/ц «Сіті Центр», який знаходиться за адресою - м. Одеса, вул. Маршала Жукова, 2; 2) поновити ОСОБА_1  на посадікеруючого магазином ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» т/м «House» т/ц «Сіті Центр», який знаходиться за адресою - м. Одеса, вул. Маршала Жукова, 2.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона працювала на підприємстві відповідача. ЇЇ було звільнено з посади з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивачка вважає незаконним, оскільки вона не була попереджена у встановленому законом порядку про наступне звільнення за 2 місяці до звільнення, їй не було запропоновано наявні вакантні посади, хоча вона була згодна на будь-яку роботу в межах міста Одеси (Т. 1, а. с. 1 - 4, 10 - 13, 22 - 24).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» заперечує проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що звільнення було здійснено відповідно до норм чинного законодавства. Позивачці пропонували вакантні посади, в тому числі посаду керуючого магазином в м. Одесі. Проте, вона не надала згоди на переведення, у зв`язку із чим була звільнена. Розрахунки з позивачкою проведені належним чином. Вказує на те, що остання пропустила місячний строк на звернення до суду з вищевказаним позовом (Т. 1, а. с. 46 - 49, 71 - 74).

2.3 Позиція позивачки щодо доводів відзиву відповідача на позов

У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечує проти відзиву на позов. Доводи та вимоги позову підтримує. Зазначає, що отримала попередження про звільнення лише 18 січня 2019 року. Насправді, зміни в організації праці у відповідача не відбулись. Позивачка мала переважне право на залишення на роботі. Вказувала на відсутність доказів її відмови від переведення на іншу посаду. Позивачка намагалась працевлаштуватись на підприємство відповідача протягом року після звільнення (Т. 1, а. с. 100 - 104).
Адвокат Журик С.В. , діючий від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_1 особисто у судовому засіданні суду першої інстанції підтримали доводи та вимоги позову, відповіді на відзив на позов. Позивачка додатково пояснила суду, що не отримувала попередження про звільнення 11 січня 2019 року, отримала його лише поштою 18.01.2020 року. Відповідачем в період між попередженням та звільненням позивачки було відкрито два магазини, що свідчить про наявність вакансій, які їй запропоновано не було. Строк звернення до суду нею не пропущений, оскільки позовну заяву було направлено нею до суду 09.04.2019 кур`єрською службою. Причини її доставлення лише 30.06.2019 року їй невідомі. Вона була згодна на будь-яку роботу в межах м. Одеси, оскільки на її утриманні перебуває син студент та мати-інвалід. В період роботи не мала доган та стягнень, показувала високу продуктивність праці, від переведення не відмовлялась, не мала можливості прийняти рішення, оскільки їй не було надано відомості про істотні умови праці на запропонованих посадах.
Представник ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» - Злепко К.І. у судовому засіданні місцевого суду заперечував проти позову. У задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив суду, що 11 січня 2019 року позивачка була особисто під підпис повідомлена про наступне звільнення, повідомлення було додатково продубльовано поштою. Також позивачці було надано перелік вакантних посад, згоди на переведення на жодну з них остання не надала. У зв`язку із чим, 11 березня 2019 року вона була звільнена з посади. ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду, оскільки направлення позову кур`єрською службою, що не внесена до реєстру операторів поштового зв`язку, не може розцінюватись як здача позову на пошту (Т. 1, а. с. 132 - 133 зворотна сторона).

2.4 Зміст рішення суду першої інстанції, обґрунтування висновків суду

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 липня 2020 року в задоволенні вищенаведеного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 11 березня 2019 року позивачка була під розписку повідомлена про наступне звільнення, що підтверджується копією попередження про звільнення (Т. 1, а. с. 86). Примірник із підписом позивачки було оглянуто в судовому засіданні місцевого суду.
Суд першої інстанції відхилив доводи позивачки про фальсифікацію вказаного доказу з посиланням на не справжність підпису останньої у ньому, висловлені в судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки суду не надано відповідних доказів на підтвердження таких тверджень. Судом було роз`яснено стороні позивачки право на звернення до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи вказаного документу з метою встановлення, чи дійсно на ньому міститься підпис позивачки та чи виконано нею рукописний текст. Проте, стороною позивачки таке клопотання заявлено не було.
Також, 11 січня 2019 року на адресу позивачки відповідачем було направлено копію попередження про звільнення, список наявних вакансій та наказу про скорочення, що підтверджується копіями квитанції про відправлення поштового відправлення, опису вкладення у цінний лист (Т. 1, а. с. 85), які були отримані позивачкою 18 січня 2019 року, що підтверджується поясненнями останньої в судовому засіданні місцевого суду, копією листа ДППЗ «Укрпошта» від 09.07.2019 року (Т. 1, а. с. 105).
З переліку вакансій (Т. 1, а. с. 87) вбачається, що позивачці, зокрема, було запропоновано посаду керуючого магазином т. м. «МОНІТО» в ТЦ «Сіті Центр».
Суду першої інстанції не надано стороною позивачки належних, допустимих та беззаперечних доказів наявності на підприємстві відповідача інших вакантних посад в період з 11 січня 2019 року (прийняття рішення про скорочення) до моменту звільнення. 
Доводи сторони позивачки про існування таких посад з огляду на відкриття двох магазинів в зазначений період, з посиланням на рекламні матеріали (Т. 1, а. с. 116 - 117), місцевим судом відхиллено, оскільки зазначені матеріали не містять інформації, що дає змогу встановити наявність вакантних посад, час та спосіб їх заповнення.
Також, судом першої інстанції відхиллено доводи сторони позивачки щодо відсутності змін в організації праці відповідача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що магазин, в якому працювала позивачка, було закрито. Приміщення, в якому його було розташовано, повернуто власнику, що підтверджується копією договору оренди, актів приймання-передачі приміщення, договору про дострокове розірвання договору оренди (Т. 2, а. с. 21 - 27)
11 січня 2019 року позивачку було звільнено з посади керуючої магазином за п. 1 ст. 40 КЗПП України, що підтверджується копією наказу про звільнення № 638/к від 11.03.2019 року (Т. 1, а. с. 29).
Враховуючи, що позивачка до моменту звільнення не надала відповідачу згоди на переведення на жодну із запропонованих їй посад, місцевий суд дійшов до висновку про наявність у відповідача законних підстав для звільнення позивачки (Т. 2, а. с. 135 - 137, 139).
2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення її вищевказаних позовних вимог.
2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на неможливість вручення відповідачем позивачці 11 березня 2019 року під розписку повідомлення про її наступне звільнення. Вказує на відсутність достатніх доказів в матеріалах справи щодо скорочення штату працівників ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП», відсутності вакансій, які могли бути запропоновані позивачці. Зазначає на необхідність покладення обов`язку доведення правомірності звільнення саме на відповідача. Апелянт наголошує на тому, що персональне попередження нею було отримано 18.01.2019 року та на наданій відповідачем копії персонального попередження міститься напис, здійснений невідомою особою, оскільки даний напис не був здійснений ОСОБА_1 .. Інші доводи апеляційної скарги є відображенням вищевказаних доводів, які позивачка висловила в судовому засіданні суду першої інстанції, та викладено у позовній заяві, відповіді на відзив на позов. (Т. 2 а. с. 145 - 151). 

2.7 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» заперечує проти апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Оскаржуване рішення просить залишити без змін. Посилається на пропуск позивачкою місячного строку, передбаченого частиною 1 статті 233 КзПП України, щодо звернення до суду з вищевказаним позовом. Доводи апелянта, щодо того, що напис здійснено невідомою особою не відповідають дійсності. Позивачкою не було заявлено клопотання про проведення експертизи. Інші доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до безпідставності позовних вимог, про що викладено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення (Т. 2 а. с. 166 - 170).

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга надійшла до Малиновського районного суду м. Одеси, матеріали справи було направлено до Одеського апеляційного суду.
Після надходження справи до апеляційного суду, ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.09.2020 року відкрито апеляційне провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (Т. 2, а. с. 155 зворотна сторона).
30.09.2020 року від Дочірного підприємства «ЛПП Україна» Акціонерного товариства «ЛПП» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (Т. 2, а. с. 166 - 170).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.10.2020 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (Т. 2, а. с. 174).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.12.2020 року колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності виклику учасників справи в судове засідання для надання пояснень суду з приводу окремих обставин спірних правовідносин, які виникли між учасниками справи. Призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи (Т. 2, а. с. 175 зворотна сторона).
24.03.2021 року на електрону адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання Дочірного підприємства «ЛПП Україна» акціонерного товариства «ЛПП» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення Одеського апеляційного суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  25.03.2021 року задоволено клопотання Дочірного підприємства «ЛПП Україна» акціонерного товариства «ЛПП» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке призначено на 22.04.2021 року о 16:15 год..
ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
У судовому засіданні, яке проводилось у режимі відеоконференції, представник Злепко К.І., діючий в інтересах Дочірного підприємтсва «ЛПП Україна» акціонерного товариства «ЛПП», просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

11 січня 2019 року позивачка була під розписку повідомлена про наступне звільнення, що підтверджується копією попередження про звільнення (Т. 1, а. с. 86), примірник попередження із підписом позивачки було оглянуто в судовому засіданні.
Крім того, 11 січня 2019 року на адресу позивачки відповідачем було направлено копію попередження про звільнення, список наявних вакансій та наказу про скорочення, що підтверджується копіями квитанції про відправлення поштового відправлення, опису вкладення у цінний лист (Т. 1, а. с. 85), які були отримані позивачкою 18 січня 2019 року, що підтверджується копією листа ДППЗ «Укрпошта» від 09.07.2019 року (Т. 1, а. с. 105).
З переліку вакансій вбачається, що позивачці, зокрема, було запропоновано посаду керуючого магазином т. м. «МОНІТО» в ТЦ «Сіті Центр» (Т. 1, а. с. 87).
Магазин, в якому працювала позивачка, було закрито, приміщення, в якому був розташований магазин, повернуто власнику, що підтверджується копіями договору оренди, актів приймання-передачі приміщення, договору про дострокове розірвання договору оренди (Т. 2, а. с. 21 - 27)
11 березня 2019 року позивачку було звільнено з посади керуючої магазином за п. 1 ст. 40 КЗПП України, що підтверджується копією наказу про звільнення № 638/к від 11.03.2019 року (Т. 1, а. с. 29).
Між сторонами виникли трудові правовідносини щодо звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженою ним особою.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Згідно з положеннями частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні вимог позову. Вважає, що на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів суд вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищевказаного висновку про неможливість задоволення позовних вимог з огляду на їх безпідставність. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України) та процесуального (ст. ст. 76, 77, 79, 80, 81, 89, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевказані висновки суду першої інстанції.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Як зазначалось вище, 11 січня 2019 року позивачка була під розписку повідомлена про наступне звільнення, що підтверджується копією попередження про звільнення (Т. 1, а. с. 86), примірник попередження із підписом позивачки було оглянуто в судовому засіданні.
Крім того, 11 січня 2019 року на адресу позивачки відповідачем було направлено копію попередження про звільнення, список наявних вакансій та наказу про скорочення, що підтверджується копіями квитанції про відправлення поштового відправлення, опису вкладення у цінний лист (Т. 1, а. с. 85), які були отримані позивачкою 18 січня 2019 року, що підтверджується копією листа ДППЗ «Укрпошта» від 09.07.2019 року (Т. 1, а. с. 105).
Доводи апеляційної скарги про хибність висновку суду першої інстанції щодо дотримання відповідачем вищевказаних правил відносно строку персонального попередження про її наступне вивільнення, які передбачені статтею 49-2 КЗпП України, є безпідставними, оскільки місцевий суд дійшов вірного висновку про неспроможність таких доводів, а саме доводів позивачки про фальсифікацію вказаної розписки (Т. 1, а. с. 86) з посиланням на не справжність підпису останньої у ній, вбачаючи відсутність доказів такої фальсифікації. Місцевим судом було роз`яснено стороні позивачки право на звернення до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи вказаного документу з метою встановлення, чи дійсно на ньому міститься підпис позивачки та чи виконано нею рукописний текст. Проте стороною позивачки таке клопотання заявлено не було. В суді апеляційної інстанції з вище вказаним клопотанням також не зверталась.
Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31 серпня 2020 року у справі № 754/7439/19.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вказувалось вище, з переліку вакансій вбачається, що позивачці, зокрема, було запропоновано посаду керуючого магазином т. м. «МОНІТО» в ТЦ «Сіті Центр» (Т. 1, а. с. 87).
Магазин, в якому працювала позивачка, було закрито, приміщення, в якому його було розташовано, повернуто власнику, що підтверджується копією договору оренди, актів приймання-передачі приміщення, договору про дострокове розірвання договору оренди (Т. 2, а. с. 21 - 27)
Посилання апелянта на відсутність достатніх доказів в матеріалах справи щодо скорочення штату працівників ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП», відсутності вакансій, які могли бути запропоновані позивачці є також безпідставними, оскільки спростовуються вищевказаними доказами наданими суду відповідачем.
За приписами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень статті 77 ЦПК України.
За приписами частини 1 статті 77 ЦПК України, частини 1 статті 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
За правилами частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України).
За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивачки відбулося відповідно до вимог трудового законодавства. Під час вивільнення позивачки у роботодавця були наявні вакантні посади, запропоновані позивачці, на які позивачка не надала згоду на переведення.

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищевказаного, доводи апеляційної скарги про те, що приймаючи рішення про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників грубо порушені норми трудового законодавства не заслуговують на увагу, оскільки роботодавець повідомив позивачку за два місяці про її звільнення, а також суд встановив, що у ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» мало місце скорочення чисельності працівників. Під час вивільнення позивачки у роботодавця були наявні вакантні посади, запропоновані позивачці, на які позивачка не надала згоду на переведення.
Таким чином, апеляційна скарга є безпідставною, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 у суду апеляційної інстанції відсутні. 

3.7. Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

РішенняМалиновського районного суду міста Одеси від 16 липня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 30 квітня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе