ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/5840/19
Головуючий у першій інстанції – Пантелієнко В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/722/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  в  складі:
головуючого судді  - Губар В.С.,
суддів  -  Онищенко О.І., Скрипки А.А. 
із секретарем судового засідання – Поклад Д.В.

Позивач – ОСОБА_1 
Відповідачі - Вертіївська сільська рада Ніжинського району Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня  2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну частку (пай),

місце ухвалення судового рішення – м. Ніжин Чернігівської області
дата складання повного тексту судового рішення – 04 березня 2021 року

                                   В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай) в КСП «Маяк», що знаходиться на землях Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, розміром 7,4 умовних кадастрових гектара, що належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі сертифіката про право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0327931, виданого Ніжинською районною державною адміністрацією Чернігівської області, зареєстрованого 04.06.1998 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 812.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся ОСОБА_5 і після її смерті відкрилась спадщина на: право на земельну частку (пай) на землю, яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк», розташованої на території Вертіївської сільської ради Ніжинського району, площею 7,4 га; житловий будинок по АДРЕСА_1 ; грошовий вклад, що зберігається у філіалі Ощадбанку № 204/05 на рахунку № НОМЕР_1 з належними процентами. 
Вказує, що ОСОБА_5 склала заповіт, за яким житловий будинок та грошовий вклад заповіла ОСОБА_4 (мати позивача).
Зазначає, що її мати, ОСОБА_4 , спадщину за заповітом після смерті свекрухи, ОСОБА_5 , прийняла, звернувшись із заявою до нотаріальної контори, проте належним чином не оформила спадкове майно і свідоцтва про право на спадщину не отримала. Спадкове майно у вигляді права на земельну частку (пай) після смерті свекрухи ОСОБА_4 фактично прийняла, так як постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, але за життя нею був складений заповіт, відповідно до якого житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_2 , земельну частку (пай) орієнтовною площею 7,4 га, відповідно до сертифікату серії ЧН № 0327931, що знаходиться на землях Вертіївської сільської ради Ніжинського району, заповіла їй, ОСОБА_1 .
Наголошує, що у встановлений законодавством строк вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай),у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно.
Тому ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду за захистом своїх спадкових прав щодо визнання за нею права власності на земельну частку (пай), яка є спадковим майном.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай) в КСП «Маяк», що знаходиться на землях Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, розміром 7,4 умовних кадастрових гектара, що належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі сертифіката про право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0327931, виданого Ніжинською районною державною адміністрацією Чернігівської області, зареєстрованого 04.06.1998 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 812.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Куровський В.В. просить скасувати рішення суду першої інстанціїі і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволнні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що судом неправильно застосовані норми матеріального права.
Доводи скарги полягають у тому, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття «земельної ділянки» в якоситі об`єкту спадщини за заповітом та «земельної частки» в якості предмету позовних вимог ОСОБА_1 , застосувавши положення ст. 392 ЦК України.
Зазначає, що земельна частка (пай) не є земельною ділянкою та не відноситься до об`єктів нерухомого мйана в силу положень Закону України «Про державну реєстрацію  речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому вважає, що земельна часка (пай) не може бути обєктом  права власності як зазначає позивач.
Вказує, що у заповіті, складеному 20.11.2018 року ОСОБА_4 , міститься розпорядження щодо передачі позивачу ОСОБА_1 земельної ділянки, а не права на земельну частку (пай).
Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції, що захист права спадкоємця ОСОБА_1 має здійснюватись в порядку ст. 392 ЦК України, оскільки  ця норма закону не регулює спірні правовідносини.
Наголошує, що належний ОСОБА_4 сертифікат серії ЧН № 0327931 від 14 червня 1998 року на право на земельну частку (пай), який був успадкований нею після смерті ОСОБА_5 , на момент її смерті втраченим не був і не вибував з її володіння та не був реалізований шляхом отримання в установленому порядку конкретної земельної ділянки у власність з видачею правовстановлюючого документу. Тому вважає, що Сертифікат на право на земельну частку є окремим об`єктом спадщини та повинен успадковуватись за законом.
Вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано не взято до уваги, що на момент смерті ОСОБА_4   вказана нею у заповіті земельна ділянка (пай) не була сформована відповідно до вимог ст. 79-1 ЗК України  та як об`єкт цивільного права не існувала і акт на право приватної власності на вказану у заповіті земельну ділянку не видавався.
Тому спадкодавець ОСОБА_4 за життя не набула у встановленому законом попрядку право власності на земельну ділянку, вказану у заповіті, а позивач ОСОБА_1 , в свою чергу, не приймала після її смерті спадщину за заповітом у вигляді цієї земельної ділянки.
Також посилається на правові позиції Верховного Суду, викладеені у постановах від 18.03.2019 року у справі № 343/1048/17 та від 19.10.2017 року у справі № 638/6703/16-ц, відповідно до яких якщо спадкодавець за життя не оформив в установленму законом порядку право власності на земельні ділянки,  то такі земельні ділянки  не є об`єктом спадкування та не входять до спадкової маси.
Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про прийняття ОСОБА_6 спадщини за заповітом, оскільки такий висновок суперечить положенням ст. ст. 1218, 1125 ЦК України. Судом не враховано, що за життя ОСОБА_4 не отримала права власності на вказану у заповіті земельну  ділянку, а передача позивачу права на земельну частку заповітом не передбачено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2021 року – без змін.

В судове засідання  апеляційного суду сторони не з`явились, про місце та час  розгляду справи повідомлені належним чином, що документально підтверджується наявними у справі доказами.
За приписами ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Відповідно до  ч. 2 ст. 247  ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (бабуся ОСОБА_1 ), що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11).
За життя ОСОБА_5 був складений заповіт, посвідчений секретарем Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області 13 січня 1998 року, за яким ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 житловий будинок по АДРЕСА_1 та грошовий вклад, що зберігається у філіалі ощадбанку № 204/05 на рахунку № НОМЕР_1 з належним процентами (а.с. 13).
Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла ОСОБА_4 (мати ОСОБА_1 та невістка ОСОБА_5 ), оскільки проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідками Вертіївської сільської ради Ніжинського району № 514/03-25 від 25.08.2016 року (а.с. 14-15).
Як убачається з  наявної у справі  копії спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в установленому порядку не оформила свої спадкові (а.с.32-36).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12).
За життя ОСОБА_4 склала заповіт, який  посвідчений секретарем Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області 20 листопада 2018 року, за яким заповіла ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами  АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 – земельну ділянку (пай) орієнтовною площею 7,4 га відповідно до сертифікату серії ЧН № 0327931, виданого на підставі розпорядження Ніжинської  районної державнї адміністраціх від 31.05.1996 року № 167, що знаходиться на землях Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської робласті (а.с. 53).
Згідно наявної у матеріалах справи копії спадкової справи, заведеної до майна померлої ОСОБА_4 (а.с. 43-54) , із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Постановою приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу від 14 листопада 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай), у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно та неможливістю встановлення належності нерухомого майна спадкодавцеві (а.с. 54).
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом також встановлено, що 04 червня 1998 року ОСОБА_5 виданий сертифікат на земельну частку пай у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк», розіром 7,4 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частики в натуі (на місцевості) як члену КСП «Маяк» (а.с. 16, 17). 
Зазначений сертифікат зареєстровано 04 червня 1998 року  в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за номером 812 на землю, яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк» розміром 7,4 га в умовнх кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що підтверджується  листом Управління Дердгеокадастру у Ніжинському районі Чернігівської області (а.с. 18).
Вказані обставини сторони не заперечували у суді першої інстанції і не спростовували в апеляційному суді.
Згідно статтей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
За приписами ч. 1 та 2ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Статтею 396 ЦК України передбачено, що в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.
Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Пунктом 4.12, 4.15 розділу 4 Глави 10 Прядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 20212 року, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтв про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подння документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п. 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) зокрема мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.
Отже, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією, а також свідоцтво про право на спадщину або рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
З досліджених матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що на підставі рішення Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області № 167 від 31 травня 1996 року ОСОБА_5 (бабуся позивача) видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0327931.
Матеріалами справи також підтверджується, що ОСОБА_4 (мати позивача) на час смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) була зареєстрована і проживала разом з нею, отже відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину.
Водночас, ОСОБА_1 (дочка ОСОБА_4 ), у встановлені законодавством України строк та порядок прийняла спадщину, що залишилась після смерті її матері ОСОБА_4 на підставі заповіту. До складу цієї спадщини входить і право на земельну частку (пай). Отримавши постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай), ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.
За таких обставин, враховуючи перехід права на земельну частку (пай) в порядку спадкування до ОСОБА_1 після смерті її матері, належним способом захисту прав позивача на спірне спадкове майно є визнання за нею права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, що обґрунтовано  враховано судом першої інстанції.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 613/1289/17.
Враховуючи викладене, апеляційний суд знаходить, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат, виданий районною (міською) державною адміністрацією, дійсність якого у цій справі по суті заявлених позовних вимог ніким не оскаржується, як і не заперечується правомірність підстав для його отримання.
Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_2 – адвокат Куровський В.В. в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.  
Сукупність  досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції  повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначив та надав юридичну оцінку   правовідносинам між сторонами.
Доводи апеляційної скарги  не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування  законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на  правильність вирішення спору.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
         Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню  без задоволення, а  рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2021 залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

        Головуючий:                                                   Судді: