Справа № 463/1188/19                                Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/81/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 46

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       15 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Юзефович Ю.І.
                        з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року в складі судді Мармаша В.Я. у справі за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону про відшкодування майнової та моральної шкоди,-
встановив:
У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Військово-медичного клінічного центру Західного регіону про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Вимоги обгрунтовував тим, що він знаходився на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (далі – ВМКЦ ЗР) у період з 10.02.2015 по 13.02.2015 з діагнозом: гіперплазія передміхурової залози II стадії, хронічна затримка сечі. Хронічний цитопростатит, фаза нестійкої ремісії. Ішемічна хвороба серця: атеросклероз вінцевих артерій, атеоросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз аорти, що підтверджується виписним епікризом ВМКЦ ЗР з історії хвороби № 1824 за 2015 рік. 
11.02.2015 у ВМКЦ ЗР була виконана операція – трансуретальна резекція простати. В післяопераційному періоді, а саме під час дії епідуральної анестезії, йому приклали до зовнішньої сторони стопи медичну грілку з гарячою водою, оскільки він скаржився на холод в нижніх кінцівках. Однак, внаслідок недогляду, він отримав контактний опік III-IV ступеня обох стоп, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 2018 від 08.05.2015, виданою Комунальною 8-ю міською клінічною лікарнею м. Львова, а також фотографіями опіків. Факт отримання опіків у післяопераційному періоді саме у ВМКЦ ЗР підтверджується також виписним епікризом ВМКЦ ЗР з історії хвороби № 1824 за 2015 рік.
 Отримані внаслідок недогляду опіки супроводжувались сильним фізичним болем і стражданнями, які він переніс у зв`язку із ушкодженням здоров`я. Більше того, попередньо перенесена ним операція (трансуретальна резекція простати) ускладнила ситуацію, оскільки наслідки такої лише посилили біль та пов`язані із цим болем страждання. 
Після вказаних подій він проходив неодноразове стаціонарне лікування, а саме: у період з 22.02.2015 до 08.05.2015 у Комунальній 8-мій міській клінічній лікарні м. Львова з діагнозом контактний опік III-IV ступеня обох стоп, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 2018 від 08.05.2015, виданою Комунальною 8-ю міською клінічною лікарнею м. Львова; у період з 20.05.2016 до 03.06.2016 стаціонарне лікування у Львівському обласному госпіталі ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 6842, виданою КЗ ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи»; у період з 30.05.2017 до 01.06.2017 стаціонарне лікування у Комунальній 8-мій міській клінічній лікарні м. Львова з діагнозом трофічна виразка лівої стопи 1 см.кв., що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 5748, виданою Комунальною 8-ю міською клінічною лікарнею м. Львова. 
Недогляд працівників ВМКЦ ЗР є закономірною причиною настання наслідку у вигляді тілесних ушкоджень – контактних опіків III-IV ступеня обох стоп його ніг, оскільки саме у післяопераційному періоді у ВМКЦ ЗХ ним були отримані вказані опіки. Працівники ВМКЦ ЗР, як медичні працівники закладу охорони здоров`я, зобов`язані були і могли передбачити настання наслідків своїх дій для нього, оскільки особливий догляд за пацієнтом у післяопераційному періоді входить до прямих обов`язків медичних працівників не тільки з позиції типових посадових інструкцій медичних працівників, а й з позиції здорового глузду. 
Беручи до уваги тривалість його страждань, виснажливість таких, біль, ускладнення внаслідок паралельного лікування інших захворювань, а також втрату можливості нормально пересуватись і, як наслідок, потребу у звільненні з роботи, позивач вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди становить суму 100000 грн. 
Стосовно майнової шкоди, така складається із витрат, пов`язаних із витратами на лікування, зокрема, придбанням ліків, у розмірі 31703,65 грн. Обрахунки наведеної вище суми витрат на лікування, а саме на закупівлю ліків, наведені у розрахунку витрат на лікування, який доданий до позовної заяви і сформований на основі довідок Комунальної 8-мої міської клінічної лікарні м. Львова, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівського обласного госпіталю ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи» та Львівського обласного шкірно-венерологічного диспансеру, в яких наведено, які ліки та їх кількість призначались позивачу для лікування, а також наведена сума обрахована на основі товарних чеків та чеків на придбання ліків, призначених йому, які доводять суму потрачених позивачем коштів на лікування. 
Окрім вказаних у розрахунку витрат на лікування сум, ним було додатково придбано відповідні медикаменти у період реабілітації після стаціонарного лікування з 2015 року по 2018 рік, що підтверджується відповідними фіскальними чеками, зокрема у 2015 році ним придбано медичних препаратів на загальну суму 3825,05 грн., у 2016 році – на загальну суму 15372,01 грн., у 2017 році – на загальну суму 10366,22 грн., у 2018 році – на загальну суму 3149,43 грн. Відповідно загальна сума витрат, яку він поніс на лікування (придбання медичних препаратів), становить 64416,18 грн. (31703,65 + 32712,53).
Просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. та відшкодування майнової шкоду у розмірі 64416,18 грн., заподіяних ушкодженням здоров`я.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на користь ОСОБА_1 22015 грн. 85 коп. відшкодування майнової шкоди та 30000 грн. відшкодування моральної шкоди.
В решті позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на користь держави 646,84 грн. судового збору.
Рішення оскаржили позивачОСОБА_1 та відповідач Військово-медичний клінічний центр Західного регіону.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру відшкодування майнової та моральної шкоди, вважає рішення в цій частині необґрунтованим з підстав невідповідності висновків обставинам справи.
Позивач вважає обґрунтованою заявлену в суді першої інстанції суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн, а висновки суду про відшкодування лише 30000 грн. не відповідають фактичним обставинам. Звертає увагу, що з часу заподіяння йому опіків у 2015 році він постійно лікується, неодноразово звертався за професійною медичною допомогою, що в свою чергу потребує значних майнових витрат і, зважаючи на його вік, надзвичайних фізичних і моральних зусиль. Як наслідок, він і досі страждає від пов`язаних із цим наслідків, втратив роботу у 2017 році, коли ускладнення та довготривале лікування позбавили його можливості в принципі працювати на займаній посаді.
Крім цього, після отриманих опіків його супутні захворювання загострилися, спосіб життя кардинально змінився, йому важко пересуватися, оскільки через опіки у нього зрізані п`ятки обох ніг, що порушує рівновагу, він змушений ходити із палицею та у спеціально виготовленому ортопедичному взутті.
В свою чергу, суд першої інстанції задовольнив його вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на придбання ліків під час лікування у період з 22.02.2015 по 08.05.2015 у 8 МКЛ м. Львова. Проте, судом не враховані усі інші додаткові витрати на придбання ліків, заявлені та підтверджені позивачем в передбаченому законом порядку. Таким чином, після виписки, а саме починаючи з 19.08.2015 він придбав препарати Бівалос та ОСОБА_4 на загальну суму 4923,06 грн, при цьому ці препарати він повинен приймати на протязі всього життя.
Просить суд змінити рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року в частині стягнення з відповідача Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на його користь 100000 грн відшкодування моральної шкоди та 64416,18 грн. майнової шкоди.
В апеляційній скарзі відповідач Військово-медичний клінічний центр Західного регіону не погоджується із оскаржуваним рішенням в цілому, вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права.
Звертає увагу, що після оперативного втручання, яке було завершене о 16,20 год. 11.02.2015, позивач перебував при свідомості, загальний наркоз не застосовувався, а лише місцеве знеболювання. Після оперативного втручання разом з ним в палаті перебувала близька особа ОСОБА_5 , при цьому позивач поскаржився на холод, відтак ОСОБА_5 попросила грілку, а молодша сестра ОСОБА_6 з дозволу лікуючого лікаря, а не на виконання медичної процедури, надала грілку, яку застосовувала ОСОБА_5 .
На переконання відповідача, позивач отримав опіки при побутовому застосуванні грілки, намагаючись зігрітись, перебуваючи при свідомості та за допомогою близької людини ОСОБА_5 , а не при отримання планової медичної допомоги від працівників ВМКЦ ЗР.
Крім цього, позивач отримав опіки І-ІІ ступеня, а не ІІІ-VІ, як вказує у позовній заяві, при самостійному користуванні грілкою, без участі медичних працівників.
Також, апелянт вважає, що коли йде мова про завдання шкоди на території ВМКЦ ЗР, необхідно виходити з опіків І-ІІ ступеня, які зафіксовані в історії хвороби позивача, а опіки ІІІ-ІV ступеня, це опіки зафіксовані через 11 днів у Комунальній 8 клінічній лікарні м. Львова.
Просить врахувати, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Личаківського ВП ГУНП у Львівській області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 12019140040002928 від 19 грудня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, строк досудового провадження по якому продовжено до 18 червня 2021 року включно.
Враховуючи викладене, вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки вина ВМКЦ ЗР не встановлена, ні за результатами кримінального провадження, яке ще не завершено, ні за іншими належними та допустимими доказами, які можуть встановити винну особу.
Крім цього, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно тлумачить Довідник кваліфікаційних характеристик професійних працівників та застосовує його, проте такий не підлягав застосуванню, а також не застосував Тимчасовий галузевий класифікатор медичних процедур (послуг) та хірургічних операцій, затверджений наказом МОЗ України від 14.02.2007 № 67, який підлягав застосуванню в даному випадку.
Звертає увагу, що згідно із наданими позивачем товарними чеками підтверджена сума на придбання медикаментів 21075,93 грн, проте судом задоволена сума в розмірі 22015,85 грн.
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
01.03.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.
08.04.2021 відповідачем Військово-медичний клінічний центр Західного регіону подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги  ОСОБА_7  та Військово-медичного клінічного центру Західного регіону необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав доведеними позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди в розмірі 22015,85 грн., які були витрачені позивачем на придбання ліків під час лікування його у період з 22.02.2015 по 08.05.2015 у 8-ій МКЛ м. Львова з діагнозом контактний опік III-IV ступеня обох стоп. Суд прийшов висновку, що зазначений діагноз перебуває у прямому причинному зв`язку зі шкодою здоров`ю позивача, спричиненою в результаті дій (бездіяльності) працівників відповідача, а відтак виписані згідно із довідкою медикаменти були призначені для лікування саме контактних опіків, й були придбані позивачем за власний кошт, що підтверджується змістом довідки та копіями розрахункових документів, долучених до позову.
Вирішуючи спір в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із того, що позивачем доведено факт спричинення йому моральної шкоди з вини працівників відповідача, яка виразилась у фізичному болі та моральних стражданнях, отриманих внаслідок ушкодження його здоров`я, спричиненого опіками обох стоп ніг, необхідності проведення курсу лікування у зв`язку з цим, а також внаслідок ускладнень, пов`язаних зі змінами в організації його звичного ритму та способу життя через обмеження можливостей нормально пересуватись протягом тривалого часу. Визначаючи розмір грошового відшкодування, суд врахував глибину фізичних та душевних страждань, інші обставини, які мають істотне значення, а тому вважав за доцільне визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн., що відповідатиме вимогам розумності і справедливості.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні Військово-медичного клінічного центру Західного регіону у період з 10.02.2015 по 13.02.2015 з діагнозом: гіперплазія передміхурової залози II стадії, хронічна затримка сечі. Хронічний цитопростатит, фаза нестійкої ремісії. Ішемічна хвороба серця: атеросклероз вінцевих артерій, атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз аорти, що підтверджується виписним епікризом ВМКЦ ЗР, історією хвороби № 1824 за 2015 рік.
11.02.2015 у ВМКЦ ЗР йому виконана операція – трансуретальна резекція простати.
Звертаючись до суду із позовними вимогами позивач зазначав, що в післяопераційному періоді, під час дії епідуральної анестезії йому приклали до зовнішньої сторони стопи медичну грілку з гарячою водою, оскільки він скаржився на холод в нижніх кінцівках. 
Однак, внаслідок недогляду, він отримав контактний опік III-IV ступеня обох стоп, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 2018 від 08.05.2015, виданою Комунальною 8-ю міською клінічною лікарнею м. Львова
Заперечуючи позовні вимоги, а також оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині вини працівників Військово-медичного клінічного центру Західного регіону у заподіяння опіків позивачу, відповідач зазначає, що позивач отримав оіпки при побутовому застосуванні грілки, намагаючись зігрітись, перебуваючи при свідомості та за допомогою близької людини ОСОБА_5 , а не при отриманні планової медичної допомоги від працівників ВМКЦ ЗР.
Крім цього, позивач отримав опіки І-ІІ ступеня, а не ІІІ-VІ, як вказує в позовній заяві, при самостійному користуванні грілкою, без участі медичних працівників.
Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.
Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом статей 22, 1166 ЦК України відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить завдання шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну, шкода здоров`ю).
Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками і внаслідок порушення абсолютного права потерпілої особи на медичну допомогу.
Протиправні дії заподіювача шкоди можуть виражатись, як у формі дій, так і у формі бездіяльності.
У деліктних зобов`язання діє презумпція вини заподіювача шкоди, при цьому ключовим елементом при визначенні вини чи невинуватості, є ступінь дбайливості та обачності деліквента.
Більше того, надання медичної допомоги пацієнтові, суб`єктом господарювання медичної практики у сфері охорони здоров`я, передбачає відповідальність надавача медичних послуг незалежно від наявності в його діях вини, якщо таке призвело до заподіяння шкоди здоров`ю пацієнта.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про встановлення факту, що шкода завдана позивачу саме у післяопераційному періоді, під час якого пацієнт потребує особливого догляду, обов`язок проведення якого покладається саме на медичних працівників, зокрема на медичних сестер, які доглядають за пацієнтом і до обов`язків яких належить проведення простих діагностичних, лікувальних і фізіотерапевтичних процедур.
Суд правильно врахував, що зазначена обставина підтверджується поясненнями позивача, показаннями свідка ОСОБА_5 , яка перебувала поряд із ним в післяопераційний період, а також показаннями свідків лікуючого лікаря ОСОБА_8 та молодшої медсестри, яка здійснювала догляд за позивачем у післяопераційний період ОСОБА_9 , з яких випливає, що позивач в післяопераційний період дійсно попросив у медичної сестри ОСОБА_9 грілку для обігріву, оскільки скаржився на холод в нижніх кінцівках. Остання отримала усний дозвіл від лікуючого лікаря ОСОБА_8 на проведення відповідної процедури, після чого з її слів у пристосованій кімнаті, де є гаряча вода і водяний термометр, у встановленому порядку заповнила грілку водою 60°С і передала таку для прикладення до ніг позивача. 
Заперечення відповідача з посиланням на показання свідка ОСОБА_9 про те, що вона безпосередньо не виконувала процедуру прикладання грілки до тіла позивача, а передала таку ОСОБА_5 , яка й виконала прикладання грілки до ніг позивача, не спростовують вини працівників відповідача у заподіянні позивачу опіків, оскільки в межах лікувального закладу обов`язок проведення контрою за станом здоров`я хворого в післяопераційний період, в тому числі догляд за ним, покладається безпосередньо на працівників лікарні.
При цьому, покликання апелянта Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на неправильне тлумачення судом першої інстанції Довідника кваліфікаційних характеристик професійних працівників, який не підлягав застосуванню, а також не застосування Тимчасового галузевого класифікатора медичних процедур (послуг) та хірургічних операцій, затвердженого наказом МОЗ України від 14.02.2007 № 67, який підлягав застосуванню в даному випадку, з врахуванням зазначеного вище, не спростовує висновку про те, що опіки обох стоп ніг позивач отримав з вини працівників відповідача.
Що стосується висновків апелянта ВМКЦ ЗР про те, що у випадку завдання шкоди на території медичного центру необхідно виходити з опіків І-ІІ ступеня, які зафіксовані в історії хвороби позивача, а опіки ІІІ-ІV ступеня, це опіки зафіксовані через 11 днів у Комунальній 8 клінічній лікарні м. Львова, колегія суддів звертає увагу, що у Виписці з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 2018, виданої Комунальною 8-ю міською клінічною лікарнею м. Львова 08.05.2015, згідно із якою ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 22.02.2015 по 08.05.2015 з діагнозом контактний опік (грілкою) ІІІ-ІV ступенів обох стоп та інш, зазначено, що травму хворий отримав 11.02.2015 в післяопераційний період під час перебування у ВМКЦ ЗР, при цьому на спростування таких обставин належних та допустимих доказів, зокрема висновку судово-медичної експертизи, відповідач не надав.
Наведені обставини справи у їх сукупності дають підстави для висновку, що неправомірні дії працівників Військово-медичного клінічного центру Західного регіону під час надання позивачу ОСОБА_1 медичної допомоги в післяопераційний період, яка встановлена дослідженими доказами по справі, свідчить про порушення права особи на належну медичну допомогу та догляд під час перебування у закладі охорони здоров`я, відтак заподіяння у зв`язку з такими протиправними діями працівників відповідача майнової та моральної шкоди позивачу.
Визначаючи розмір майнової шкоди, завданої позивачу, суд першої інстанції вважав доведеним розмір відшкодування в сумі 22015,85 грн., які були витрачені позивачем на придбання ліків під час його лікування у період з 22.02.2015 по 08.05.2015 у 8-ій МКЛ м. Львова.
При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить врахувати, що після виписки, а саме починаючи з 19.08.2015 він придбав препарати Бівалос та ОСОБА_4 на загальну суму 4923,06 грн.
В свою чергу, апелянт Військово-медичний клінічний центр Західного регіону звертає увагу, що згідно із наданими позивачем товарними чеками підтверджена сума на придбання медикаментів 21075,93 грн.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди в сумі 22015,85 грн. правильно виходив із розрахунку витрат на лікування, який долучений до позовної заяви, за яким в період лікування з 22.02.2015 по 08.05.2015 у Комунальній 8 міській клінічній лікарні м. Львова з діагнозом контактний опік (грілкою) ІІІ-ІV ступенів обох стоп, на придбання медикаментів, призначених лікарем, позивач витратив 22015,85 грн, при цьому зазначені витрати підтверджені відповідними платіжними документами.
Натомість, на підтвердження витрат в сумі 4923,06 грн. на придбання препаратів Бівалос та ОСОБА_4 , позивач відповідних призначень лікаря та платіжних документів не надав, відтак підстави для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні.
Разом з тим, згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Колегія суддів, враховуючи обставини справи, особу потерпілого та ставлячись з максимальним розумінням до душевних страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 , погоджується з висновком місцевого суду щодо обґрунтованості позовних вимог в частині відшкодування завданої моральної шкоди та стягнення відповідної суми 30000 грн. на відшкодування такої, яка відповідає вимогам розумності та справедливості, тому підстави для задоволення апеляційних скарг в цій частині відсутні.
Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військово-медичного клінічного центру Західного регіону - залишити без задоволення. 
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2020 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 червня 2021 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

       С.М. Копняк