КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Унікальний номер справи № 359/5807/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3685/2021	Головуючий у суді першої інстанції - Борець Є.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
08 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:
суддя-доповідач                         Нежура В.А.
судді                                              Березовенко Р.В., Коцюрба О.П.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Казаком Кирилом Ігоровичем, який діє на підставі договору, та Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Украерорух», в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.05.2020 до дня винесення рішення у справі та матеріальну допомогу при звільнені працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 518 900,00 грн., а також судові витрати у розмірі 50 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що починаючи з 01.09.1993 він безперервно працював в ДП «Украерорух». Станом на день звільнення з роботи позивач займав посаду провідного інженера з радіонавігації та радіолокації групи керівників чергових змін засобів навігації та спостереження РСП «Київцентраеро». Розмір його посадового окладу становив 25 945,00 грн. Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» № 515/о від 15.05.2020 ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 18.05.2020 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі ст. 38 КЗпП України. Стаж безперервної роботи позивача в ДП «Украерорух» склав повних 26 років. На підставі п.6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, у відповідача виник обов`язок виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 20 посадових окладів, що становить 518 900,00 гривень. Однак ДП «Украерорух» ухиляється від добровільного виконання цього обов`язку. Позивач також вважав, що у зв`язку із відсутністю повного розрахунку в день його звільнення відповідач має сплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку відповідно до положень ст. 117 КЗпП України (т. 1 а.с. 1-9).
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 518 900,00 грн. У задоволенні позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 2 а.с. 3-9).
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову в частині вимоги про стягнення з ДП «Украерорух» середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також в частині стягнення судових витрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ДП «Украерорух» на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.05.2020 до дня винесення рішення у справі, а також стягнути судові витрати.
Зазначає, що суд безпідставно послався на наданий відповідачем висновок ТПП України № 2051/1.2 від 29.07.2020, зі змісту якого вбачається, що світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь, внаслідок чого ТПП України підтвердила, що починаючи з 16.03.2020 наведені відповідачем обставини унеможливили виконання відповідачем зобов`язань, передбачених колективним договором, оскільки такий висновок не є належним доказом на підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (т. 2 а.с. 14-20).
Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Також, ДП «Украерорух» було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення повністю та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Зазначає, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, наданим ДП «Украерорух» на підтвердження відсутності фінансової можливості підприємства здійснювати додаткові (понад ті, що передбачені законодавством) виплати за колективним договором, що передбачені зокрема розділом 6 Колективного договору. Так, згідно з пунктом 14.1 розділу 6 Колективного договору, усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності). Отже, наявність власних коштів у підприємства - пряма умова виконання умов розділу 6, у тому числі пункту 6.25.2. колективного договору.
Звертає увагу на ту обставину, що в ситуації, яка склалась у І кварталі 2020 року (зниження обсягу польотів більш як на 90%), підприємство перестало отримувати прибуток та несе мільйонні збитки внаслідок ведення своєї операційної діяльності. На доказ відсутності у підприємства вільних коштів, відповідачем було надано суду Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід, Форма №2 за І Квартал 2020р.), яким підтверджується фінансова неспроможність підприємства виплачувати матеріальну допомогу у зв`язку із виходом на пенсію. Однак, судом аргументи відповідача враховані не були, належної оцінки вищевказаному Звіту не надано.
Крім того, відповідач наголошує на тому, що у середині березня 2020 року карантин лише було запроваджено на Україні, а збитки підприємства вже склали 299 444,00 млн. грн. А станом на квітень-травень 2020 року та впродовж часу до 15.06.2020 авіасполучення було майже припинено, за виключенням поодиноких гуманітарних рейсів. Ті кошти, що залишились на рахунках відповідача, не покривають щомісячних витрат на заробітну плату, податки, інші обов`язкові платежі, у зв`язку із чим у липні 2020 року підприємство змушене було укласти кредитний договір з Європейским банком реконструкції та розвитку.
Судом також невірно трактовано поняття «власні кошти» підприємства. Так, підприємством відповідача за звітний період внаслідок проведення операційної (основної) діяльності не було отримано коштів, а навпаки наявний збиток. Наявність коштів на рахунках підприємства не визначає його фінансову спроможність. За відсутності фінансового результату від діяльності підприємства власний капітал його не наповнюється, що позбавляє відповідача можливості здійснювати виплати, передбачені зокрема пунктом 6.25 КД.
Крім того, ДП «Украерорух» посилався на практику Верховного Суду у аналогічних справах, відповідно до якої виплата одноразової допомоги згідно з умовами колективного договору можлива у разі наявності фінансової можливості (т. 2 а.с. 61-70).
Відповідачем рішення суду першої інстанції оскаржується в повному обсязі.
17.02.2021 ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу ДП «Украерорух», в якому зазначає, що посилання відповідача на відсутність у підприємстві прибутків та відсутність грошових коштів для виплати позивачу матеріальної допомоги є необґрунтованим, оскільки відсутність коштів на звільняє роботодавця від покладених на нього чинним законодавством обов`язків, в тому числі визначених колективним договором обов`язків щодо виплати гарантованої роботодавцем матеріальної допомоги (т. 2 а.с. 127-130).
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ДП «Украерорух» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, зі змісту трудової книжки серії НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що він працював в ДП «Украерорух» на посаді провідного інженера з радіонавігації та радіолокації групи керівників чергових змін засобів навігації та спостереження РСП «Київцентраеро». Посадовий оклад позивача становив 25 945,00 грн. Ця обставина підтверджується копією листа адміністративного директора ДП «Украерорух» №1-23-1/121/20 від 02.07.2020 (т. 1 а.с. 26-29, 37).
Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» № 515/о від 15.05.2020 ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 18.05.2020 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі ст. 38 КЗпП України (т. 1 а.с.30).
Відповідно до п.6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не міг перевищувати 20 посадових окладів (т. 1 а.с.41-44).
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на отримання матеріальної допомоги відповідно до умов колективного договору. ДП «Украерорух» безпідставно відмовлено у виплаті позивачу матеріальної допомоги з огляду на фінансові показники прибутку підприємства станом на 18.05.2020.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Спірні правовідносини регулюються главою ІІ «Колективний договір», главою VII «Оплата праці» КЗпП України, а також Законом України «Про колективні договори і угоди».
Відповідно до ст. 10 та ч. 3 ст. 13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір може передбачати додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, а також сторін, які їх уклали.
Ні чинним законодавством України, ні положеннями самого колективного договору, укладеного на підприємстві відповідача, не передбачено можливості припинення чи зміни порядку його дії за рішенням робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру або іншого аналогічного органу. За таких умов, незважаючи на рішення зазначеної групи № 2 від 18.03.2020, на яке посилався відповідач, обов`язок виконання ним умов колективного договору не припинявся, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Встановлено, що ОСОБА_1 працював в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України з 01.09.1993 по 18.05.2020. Його безперервний стаж роботи в ДП «Украерорух» становить понад 26 років. У зв`язку з цим, у роботодавця виникло зобов`язання з виплати на користь позивача матеріальної допомоги в день звільнення, згідно з п.6.25.2 колективного договору. Розмір матеріальної допомоги, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 518 900,00 грн. (розмір посадового окладу * 20).
Крім цього, зі звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І квартал 2020 року вбачається, що сукупний дохід ДП «Украерорух» склав 299 444,00 грн. В той же, час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив - 365 401,00 грн. (т. 1 а.с.48-49).
З листа від 20.07.2020 ДП «Украерорух» №1-17.2/7693/20 «Про надання інформації адвокату Казаку К.І» встановлено, що станом на 18.05.2020 залишок грошових коштів на рахунках ДП «Украерорух», в тому числі валютних, складав 6 524 867,99 грн., 14 726,46 дол. США, 6 909562,63 євро, у тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу - 2 508 902,26 євро, 1 630,83 фунтів стерлінгів (т. 1 а.с.54-56).
За таких обставин, суд першої інстанції вірно вважав, що на підставі п.6.25.2 колективного договору у ДП «Украерорух» виник обов`язок виплатити позивачу в день звільнення його з роботи матеріальну допомогу в розмірі 518 900,00 грн. (25 945,00 грн. х 20).
Стосовно доводів ДП «Украерорух» щодо того, що підприємство на даний час не має прибутку та несе збитки, відтак не має джерел для виплати матеріальної допомоги і не повинно її виплачувати.
Зазначену позицію відповідач ґрунтував на положеннях п.14.1 колективного договору, відповідно до якого усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів ДП «Украерорух» (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору.
Зазначаючи про те, що з початку введення в дію в Україні карантинних заходів у 2020 році підприємство несе збитки, відтак не має сплачувати передбачені колективним договором виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, до яких відноситься і передбачена п.6.25.2 колективного договору матеріальна допомога, відповідач фактично здійснює підміну понять «прибуток підприємства» та «майно підприємства» (до якого входять і кошти підприємства), і які не є тотожними.
Зокрема, прибутком (доходом) суб`єкта господарювання відповідно до ст. 142 Господарського кодексу України є показник фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. В той же час відповідно ст. 66 Господарського кодексу України майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.
Зважаючи на наведене, той факт що підприємство у 2020 році має від`ємні показники діяльності жодним чином не може свідчити про відсутність у нього власних коштів, за рахунок яких мають здійснюватися передбачені п.6.25.2 колективного договору матеріальні виплати.
Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.
З огляду на наведені норми, для доведення своїх тверджень про відсутність у відповідача коштів, за рахунок яких мають виконуватися передбачені колективним договором зобов`язання, він повинен був надати до суду відповідні докази з цього приводу (зокрема передбачений ст. 66 Господарського кодексу України баланс підприємства), чого в даному випадку зроблено не було. Представлені ж відповідачем документи щодо показників діяльності у 2020 році не містять інформації про майно підприємства, відтак не можуть слугувати належним доказом з цього приводу. Крім того, представники відповідача зазначали про наявність у відповідача коштів в кількості, що значно перевищує обсяг зобов`язань перед позивачем, однак безпідставно з точки зору суду наполягали на використанні в даному випадку саме поняття чистого прибутку підприємства. 
З урахуванням викладеного доводи апелянта в цій частині також не можуть бути прийняті судом.
Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, апеляційний суд виходить з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що наявність форс-мажору (непереборної сили) та на підставі висновку ТПП України №2051/1.2 від 29.07.2020, в якому зазначалось про те, що аеронавігаційна галузь України та світу переживає безпрецедентну системну кризу, яка викликана падінням обсягів повітряного руху на 90%. Прогнозовані строки повернення до докризових рівнів 2019 року коливаються від двох до трьох років, зазначені обставини переконливо свідчать про відсутність вини ДП «Украерорух» в затримці проведення розрахунку з відповідачем.
Але погодитись із такими висновками в цій частині не можна з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За положеннями ст. 117 КЗпП України, обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
За обставинами справи встановлено, що позивач отримав своєчасно всі суми, які належали йому при звільненні, крім одноразової матеріальної допомоги, передбаченої п.6.25.4 Колективного договору.
За змістом даного пункту Колективного договору адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника пенсійного віку за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, проте, не вказано, що така виплата має бути проведена у день звільнення працівника.
Нормами КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено такої виплати у складі заробітної плати як одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням.
Виходячи з того, що така виплата передбачена лише умовами Колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, тому ця виплата не є такою, що підлягає стягненню при звільнені працівника у розумінні ст. 116 КЗпП України, відповідно у разі її не виплати, на роботодавця не можуть бути накладені санкції передбачені ст. 117 КЗпП України, тому на підставі ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд вважає за доцільне змінити рішення суду першої інстанції в цій частині, з підстав викладених в цій постанові.
Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. Однак, безпідставно послався на форс-мажорні обставини та відсутність доходу у відповідача як підставу для відмови у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки, а відтак рішення суду підлягає зміні в цій частині.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.
Враховуючи наведене апеляційні скарги ОСОБА_1 та ДП «Украерорух» підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні у відповідній частині.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Казаком Кирилом Ігоровичем, який діє на підставі договору залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України
 
Суддя-доповідач                                                                                  В.А. Нежура
 
Судді                                                                                            Р.В. Березовенко
 
                                                                                                       О.П. Коцюрба