П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
16 червня  2021 року                                                                                         місто  Київ
                                                                                                      справа № 2610/27695/2012
                                                                                        провадження №22-ц/824/7347/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 7 грудня 2020 року, постановлену у складі судді Волошина В.О., 
 
у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального  управління Міністерства юстиції України (м.Львів) Романа Назара Олеговича, заінтересована особа: ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, визнання неправомірним та скасування розрахунку заборгованості,-        
 
В С Т А Н О В И В:
 
 В серпні  2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області Романа Н.О. щодо проведення розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 8 липня 2019 року та нарахування ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 59813 грн.83 коп. у виконавчому провадженні № 40797678 з примусового виконання виконавчого листа № 2610/27695/2012, виданого Шевченківським районним судом м.Києва від 14 жовтня 2013 року; визнати неправомірними та скасувати розрахунки заборгованості по сплаті аліментів від 8 липня 2019 року. Проведений державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області Романом Н.О. у виконавчому провадженні № 40797678 з примусового виконання виконавчого листа № 2610/27695/2012, виданого Шевченківським районним судом м.Києва від 14 жовтня 2013 року.
Скарга обґрунтована тим, що  8 липня 2019 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання  рішень Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області Романом Н.О. в рамках виконавчого провадження № 40797678  примусового виконання виконавчого листа 2610/27695/2012, виданого Шевченківським районним судом м.Києва від 14 жовтня 2013 року, проведено розрахунок заборгованості та нарахована скаржнику заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 59813 грн.83 коп.
Він вважає дії державного виконавця неправомірними з огляду на те, що під час здійснення цього виконавчого провадження старшим державним виконавцем Стрийського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Львівській області Федоришиною Н.С. була  встановлена відсутність заборгованості по сплаті аліментів.
Заявник вважає, що державним виконавцем Романом Н.О. неправомірно нарахована заборгованість по сплаті аліментів, оскільки розмір аліментів, належних до сплати, за попередні роки визначався виходячи із середньої заробітної плати працівника для місцевості його проживання на підставі положень ч.2 ст.195 СК України як непрацюючому, втім така методика не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства з огляду на те, що в цей період боржник отримував офіційний дохід, зокрема, перебував на обліку в центрі зайнятості і управління праці та соціального захисту населення.
Крім того, сторона скаржника зазначає, що ухвалою  Шевченківського районного суду  м.Києва від 28 травня 2019 року визнано неправомірними дії а скасовано постанову № 35 від 29 листопада 2018 року про передачу матеріалів виконавчого провадження  № 40797678 з примусового  виконання виконавчого листа  № 2610/27695/2012, виданого Шевченківським районним судом м.Києва від 14 жовтня 2013 року до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області, у зв`язку з чим усі дії та рішення державних виконавців даного відділу щодо даного виконавчого провадження є незаконними, в тому числі і оскаржуваний розрахунок від 8 липня 2019 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 7 грудня 2020 року  скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в який просив  скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти постанову, якою його скаргу задовольнити. В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права.
Зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції не з`ясував, що розрахунок заборгованості по аліментам провів державний виконавець Роман Н.О., у якого були відсутні повноваження вчиняти виконавчі дії та приймати рішення у виконавчому провадженні № 40797678 ( відсутнє доручення начальника  відділу про передачу виконавчого провадження та відсутня постанова самого Романа Н.О.   про прийняття ним виконавчого провадження до виконання).
Суд першої інстанції всупереч ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження»  не з`ясував, чи  підлягало виконавче провадження виконанню  виконавчою службою м.Львова, яке не є місцем проживання  боржника, його місцем перебування, роботи чи місцем знаходження його майна.
Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не з`ясував, що в порядку ч.4 ст.82 ЦПК України ухвали районного суду від 17 травня 2016 року і від 30 січня 2019 року встановлюють і звільняють його від доказування таких фактів: а) правильність методики, які слід застосовувати при проведенні розрахунків по сплаті аліментів у рамках виконавчого провадження; б) відсутність у боржника заборгованості по сплаті аліментів станом на 1 жовтня 2018 року; в) стягнення аліментів проводиться із доходів боржника, згідно резолютивної частини виконавчого листа, виданого 14 жовтня 2013 року Шевченківським районним судом м.Києва.
Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не з`ясовано, що всупереч ухвалам Шевченківського районного суду м.Києва від 17 травня 2016 року і від 30 січня 2019 року виконавець Роман Н.О. 8 липня 2019 року провів свій неправомірний розрахунок заборгованості за жовтень 2012 року по 1 грудня 2018 року, тобто він нарахував заборгованість за період коли суд встановив відсутність заборгованості, при цьому не вказав жодної правової підстави здійснення такого розрахунку заборгованості.
Суд першої інстанції також не з`ясував, що факт відсутності заборгованості підтверджується також копією листа начальника ГТУЮ у Львівській області Греня Т.Я. від  26 вересня 2018 року і копією довідки начальника Стрийського відділу виконавчої служби № 09-40-14/423 від 2 жовтня 2018 року.
Судом першої інстанції не з`ясовано та не досліджено докази, що у розрахунку заборгованості по аліментам від 8 липня 2019 року виконавець Роман Н.О. не врахував суми  сплачених боржником аліментів за період з жовтня 2014 року по грудень 2015 року 
Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не з`ясував, що  державний виконавець допустив арифметичну помилку при вирахуванні суми, начебто заборгованості.
Суд першої інстанції не з`ясував, що форма і зміст таблиці, у якій проведений розрахунок не відповідає формі та змісту, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 21 березня 2018 року № 855/5.
Виконавець Роман Н.О. неправомірно взяв середню зарплату по регіону, яка не відповідає офіційним даним Управління статистики із н6евідомого сайту, хоча це не передбачено жодним нормативним актом.
Суд без мотивації відхилив довідку Головного управління статистики у Львівській області які містять офіційні дані про розмір заробітної плати для м.Стрий і підтверджують включення у середньомісячну заробітну плату для даної місцевості обов`язкові відрахування із заробітної плати працівників, податок на доходи фізичних осіб, військовий збір.
Судом першої інстанції застосовано категорії «працююча особа» та «безробітний» щодо боржника без з`ясування їх правової природи. Суд першої інстанції не з`ясував, що відсутні підстави для віднесення його до категорії безробітних.
Судом першої інстанції залишено поза увагою та не досліджено той факт, що у нього немає періоду, протягом якого він би не сплачував аліменти і що у розрахунку від 8 липня 2019 року виконавець Роман Н.О. не вказує дати виникнення заборгованості та періоду, протягом якого він не платив аліменти.
Суд першої інстанції не дослідив, що виконавець всупереч ст.72 Закону України «Про виконавче провадження» і пп13 п.1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів проводить нарахування аліментів за час перебування на обліку у Центрі зайнятості з 15 липня 2014 року по 25 січня 2015 року не з допомоги по безробіттю, а із середньої зарплати для даної місцевості.
Суд першої інстанції не з`ясував неправомірність дій державного виконавця по щомісячному надсиланню розрахунків заборгованості всупереч ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».
У своїх письмових поясненнях на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Основні питання, які стосуються скарги боржника, полягають в наступному: факт скасування судами постанови щодо передачі матеріалів виконавчого провадження до іншого підрозділу і визнання таких дій державного виконавця неправомірними не має своїм наслідком визнання всіх дій державного виконавця, вчинених у відповідний період, неправомірними; відрахування податків, зборів (обов`язкових платежів) " із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості» (ч.2 ст.195 СК України) не можуть і не мають здійснюватися;  особа, яка перебуває на обліку в центрі зайнятості, а також яка здійснює догляд за особою відповідно до законодавства, має статус непрацюючої особи, до такої особи застосовуються положення ч.2 ст.195 СК України;  законодавство не передбачає можливість боржника сплачувати аліменти дитині наперед; аліменти сплачуються щомісяця, «переплати» аліментів бути не може; існує презумпція вини платника аліментів; боржник має первинний обов`язок щодо утримання саме дитини, а не баби;  рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 17 травня 2016 року, на яке посилається боржник,  не має преюдиційної сили і є неналежним та недопустимим доказом   у цій справі.
Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористалися.
В судове засідання  старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) Роман Н.О. не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений шляхом направлення повідомлення на адресу електронної пошти, причини своєї неявки суду не повідомив.
В судовому засіданні, участь в якому ОСОБА_1 та його представники  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 приймали в режимі відоеконференції, апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
Стягувач ОСОБА_2 проти доводів відео конференції заперечувала і просила судове рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню,  виходячи з наступного.
Судом установлено, що на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області знаходився виконавчий лист, виданий 14 жовтня 2013 року Шевченківським районним судом м.Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не меньше 30% прожиткового мінімум уму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 жовтня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
8 липня 2019року в рамках виконавчого провадження № 40797678 було проведено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, згідно з яким станом на 1 липня 2019 року заборгованість скаржника по аліментам  складала 59813 грн.83 коп.
З матеріалів справи вбачається, що  у період до квітня 2014 року ОСОБА_1 працював і відрахування здійснювались у розмірі ј частини від його заробітку. З травня 2014 року по липень 2014 року - не працював і на обліку у центрі зайнятості не перебував. З серпня 2014 року по 27 січня 2015 року перебував на обліку у Стрийському міськрайонному центрі зайнятості як безробітний. Із 27 січня 2015 року ОСОБА_1 не працює, здійснює догляд за особою з інвалідністю 2 групи внаслідок психічного розладу, яка досягла 80-річного віку.
У розрахунку заборгованості від 8 липня 2019 року державним виконавцем охоплено період нарахування аліментів з жовтня 2012 року по червень 2019 року включно, при цьому нарахування заборгованості за період, коли боржник не працював, у тому числі з 27 січня 2015 року по червень 2019 року, здійснено виходячи із середньої заробітної плати працівника даної місцевості, відповідно до ч.2 ст.195 СК України.
Постановляючи  ухвалу про залишення скарги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що  боржник ОСОБА_1 є непрацюючою працездатною особою, тобто офіційно не працює та доходу (заробітку) не отримує. Державним виконавцем при проведенні оскаржуваного розрахунку було обґрунтовано визначено, що у випадку якщо боржник офіційно не працює та доходу немає, то існують підстави для визначення заборгованості по сплаті аліментів у відповідності до ч.2 ст.195 СК України, а кошти, які отримав боржник,  здійснюючи догляд за інвалідом першої групи, не є заробітком (доходом), а є компенсаційною виплатою. Норми ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не врегульовують питання нарахування аліментів, тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Той факт, що непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом першої групи підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а час догляду за інвалідом першої групи зараховується до стажу роботи, не свідчить про неправомірність дій державного виконавця щодо нарахування аліментів заявнику.
 Крім того, суд першої інстанції  зазначив, що подальше скасування постанови про передачу матеріалів виконавчого провадження зі Стрийського МР ВДВС ГТУЮ у Львівській області до ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області ухвалою суду від 28 травня 2019 року, яка набрала законної сили 23 жовтня 2019 року, не спростовує правомірність проведення розрахунку заборгованості.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця вчинені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 8 липня 2019 року є обґрунтованим.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки відповідають встановленим обставинам, судом першої інстанції  правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, порушень норм процесуального права при розгляді скарги не встановлено. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.
Відповідно до ст.81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджуються Кабінетом Міністрів України.
У пункті 12 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 визначені види доходів, з яких не провадиться утримання аліментів, перелік яких є вичерпним.
Відповідно до ч.3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем в порядку, встановленому СК України.
Згідно із ч.ч.1,2 ст.195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі  встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав а кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про зайнятість населення», до зайнятого населення належать непрацюючі працездатні особи, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, особою з інвалідністю I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, та отримують допомогу, компенсацію та/або надбавку відповідно до законодавства; особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю I  чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду та одержує грошову допомогу на догляд за нею відповідно до законодавства.
Таким чином, якщо боржник є  непрацюючою працездатною особою, яка доглядає за особою з інвалідністю I  чи II групи внаслідок психічного розладу, або за особою з інвалідністю I групи чи за особою, яка досягла 80-річного віку, він належить саме до категорії зайнятого, але непрацюючого населення, а отже для обчислення суми аліментів та заборгованості по їх сплаті, має застосовуватись положення ч.2 ст.195 СК України.
Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 є непрацюючою працездатною особою, доходи не отримував, а кошти, які він отримував, здійснюючи догляд за особою, яка досягла 80-річного віку, є не заробітком (доходом), а компенсаційною виплатою.
Таким чином, оскільки відсутні підстави для визначення заборгованості за аліментами згідно з ч.1 ст.195 СК України за відсутності доходу у боржника, державний виконавець правильно застосував порядок обчислення заборгованості за аліментами, визначений положенням ч.2 ст.195 зазначеного Кодексу.
Той факт, що непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд, зокрема, за особами, які досягли пенсійного віку та потребують стороннього догляду в силу п.9 ст.11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а час догляду зараховується до стажу роботи, не свідчить про неправомірність дій державного виконавця щодо нарахування скаржнику заборгованості за аліментами.
Аналогічні висновки щодо застосування  норм права у спірних подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 15 березня 2019 року в справі 683/1782/16-ц, від 1 березня 2021 року у справі № 2610/27695/2012.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 572/2303/19 вказано, що « відповідно до ч.3 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчисляється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини. які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,  встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які  дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши, що матеріалами виконавчого провадження підтверджена наявність певного боргу з боку заявника, а останній не був позбавлений подати такі докази на спростування наявного у виконавчому провадженні розрахунку, проте належними та допустимими доказами не спростував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд,  прийшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги»
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції  встановив, що у розрахунку заборгованості від 8 липня 2019 року державним виконавцем охоплено період нарахування аліментів з жовтня 2012 року по червень 2019 року включно, при цьому нарахування заборгованості за період, коли боржник не працював, у тому числі з 27 січня 2015 року по червень 2019 року, здійснено виходячи із середньої заробітної плати працівника даної місцевості, відповідно до ч.2 ст.195 СК України. У розрахунку заборгованості від 8 липня 2019 року державним виконавцем охоплено період нарахування аліментів з жовтня 2012 року по червень 2019 року включно, при цьому нарахування заборгованості за період, коли боржник не працював, у тому числі з 27 січня 2015 року по червень 2019 року, здійснено виходячи із середньої заробітної плати працівника даної місцевості, відповідно до ч.2 ст.195 СК України.
Оскільки платник аліментів не працює, розмір щомісячних платежів встановлюється за приписами ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.2 ст.195 СК України, згідно яких не передбачено зменшення суми  середньомісячного заробітку у місцевості на суму видатків, що зазвичай сплачуються із фактично отриманого доходу платника, як це  встановлено для платників за приписами ч.1 ст.70 цього Закону.
 Оспорюваний розрахунок заборгованості  є законним та обґрунтованим, таким, що складений на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.
Відсутність  письмового доручення начальнику відділу про передачу виконавчого провадження від державного виконавця Зубика О.І. до державного виконавця Романа Н.О., а також відсутність постанови  державного виконавця Романа Н.О. про прийняття  ним провадження до виконання не свідчить про неправомірність проведеного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.
Доводи апеляційної скарги  фактично зводяться  до переоцінки доказів,  не впливають на правильність висновків суду.
Суд першої інстанції надав повну юридичну оцінку встановленим обставинам справи і правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.
За таких обстави, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постановлену судом першої інстанції ухвалу - без змін.
З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 7 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                                  А.М. Стрижеус