П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1801/21	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
представника апелянта – Тодорова А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з рухомого майна, -
В С Т А Н О В И В:
23.03.2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Корабельного відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просив суд:
-  зняти арешт з усього рухомого майна, накладеного 24.05.2017 року реєстратором «Миколаївська філія державного підприємства «національні інформаційні системи» Миколаївська область, зареєстроване обтяження: арешт рухомого майна, реєстраційний номер обтяження 16281938, підстава обтяження: постанова б/н про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.05.2017 року, Корабельний ВДВС ГТУЮ, код 34993136, щодо власника майна, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що після закриття виконавчого провадження державний виконавець протиправно не зняв арешт із майна позивача.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Корабельного районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з усього рухомого майна, накладеного 24.05.2017 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував того факту, що відповідач не надав жодних доказів існування, на час розгляду справи, виконавчих проваджень, у межах яких апелянт виступає боржником.
Також, апелянт вказав, що єдиний можливий спосіб вирішити спірне питання тільки у судовому порядку.
Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що у 2017 року на виконанні відповідача перебувало виконавче провадження ВП№ 49337585.
У межах проведення виконавчих дій по цьому виконавчому провадженні ВП№49337585, державним виконавцем 24.05.2017 року винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, про що зроблений відповідний запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 16281938.
15.06.2017 року виконавче провадження було закінчено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ повернутий стягувачу через відсутність майна у боржника, на яке можливо звернути стягнення. Питання про зняття арешту з майна боржника державним виконавцем не вирішувалося, про що свідчить витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
Апелянт звертався до відповідача з заявами про зняття арешту, але отримав відмову, яка вмотивована тим, що виконавче провадження знищено через сплив терміну зберігання, а під час закінчення виконавчого провадження арешт з майна боржника не був знятий через те, що підставами закінчення виконавчого провадження став п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що зняття арешту з майна боржника в судовому порядку можливо лише за умови встановлення судом під час розгляду справи протиправності дій державного виконавця щодо накладення такого арешту та/або визнання протиправною бездіяльності державного виконавця щодо не зняття арешту, проте як в цій справі встановлена правомірність дій державного виконавця щодо не зняття арешту з майна позивача при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та закінчення ВП № 49337585 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак, відсутні підстави для задоволення позову.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Розглядаючи справу по суті спірних правовідносин, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Проте апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають розгляду судом, до компетенції якого належить розгляд такої категорії справ.
Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно пункту 3 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративним судом є суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовим спором є спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Позивач в позовній заяві зазначає, що у зв`язку із накладеними арештами, позбавлений можливості продати належне йому майно.
Таким чином, предметом позову є цивільно-правовий спір, пов`язаний із захистом права розпорядження на нерухоме майно, належного позивачу на праві власності.
Згідно частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Таким чином, норма вказаної статті передбачає наявність відкритого виконавчого провадження щодо позивача.
Згідно листа Корабельного відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №16043 від 17.03.2021 року на виконанні не перебуває виконавче провадження про стягнення з позивача заборгованості, воно закінчене 15.06.2017 року, а вирішити питання щодо  зняття арешту з майна  не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження знищене (а.с. 11).
З огляду на відсутність виконавчого провадження щодо позивача, вказаний спір не може бути розглянутий відповідно до статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
За вказаних обставин позов не належить до юрисдикції адміністративних судів.
Згідно частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно частини 2 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.
Предметом позову є цивільно-правовий спір, пов`язаний із захистом права розпорядження рухомим майном, належним позивачу на праві власності, відтак вказаний спір має розглядатися місцевим загальним судом за місцезнаходженням майна або основної його частини, за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення – скасуванню із закриттям провадження у справі, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238,  ч. 1 ст. 319 КАС України.
Керуючись ст.ст. 2-12, 19, 238, 242, 308, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі №400/1801/21 - скасувати.
Провадження в адміністративній справі №400/1801/21 за позовом ОСОБА_1 до Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна -  закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 його право на звернення з цим позовом в порядку цивільного судочинства до загального місцевого суду за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання ним постанови апеляційного суду звернутися до П`ятого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 17.06.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.