ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4422/21 Справа № 209/1901/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, –

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Позовна заява мотивована тим, що на початку листопада 2015 року його знайомий, громадянин ОСОБА_3 , попросив його перерахувати на картковий рахунок ОСОБА_2 у АТ “Райффайзен Банк Аваль” грошові кошти в сумі 72 765,00 грн., зазначивши, що ці гроші необхідно перерахувати для придбання якогось товару – медичного обладнання. При цьому, відповідачі не уклали із ним договору щодо зазначених грошових коштів.

05 листопада 2015 року він перерахував вказану суму грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 у АТ “Райффайзен Банк Аваль”, що підтверджується квитанцією від 05 листопада 2015 року і листом АТ “Райффайзен Банк Аваль” від 24 травня 2016 року № 89.

Позивач зазначав, що відповідачі отримали від нього зазначену суму грошових коштів без достатніх правових підстав та до цього часу її йому не повернули.

ОСОБА_3 повідомив йому, що медичне обладнання йому не передано, грошові кошти не повернуто. ОСОБА_3 намагався стягнути грошові кошти з ОСОБА_2 та її колишнього чоловіка ОСОБА_4 . Рішенням суду першої інстанції його позов було задоволено, однак, суд апеляційної інстанції зазначене рішення скасував у зв`язку з недоведеністю належності спірних грошових коштів ОСОБА_3 

09 квітня 2020 року він направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів в сумі 72 765,00 грн., які вона отримала від нього без достатніх правових підстав. Його вимогу ОСОБА_2 отримала 13 квітня 2020 року. Зазначене підтверджується фіскальним чеком, описом вкладення у цінний лист, накладною від 09 квітня 2020 року і витягом з сайту АТ “Укрпошта” від 21 квітня 2020 року. До цього часу відповідачі грошові кошти йому не повернули.

Додатково позивач зазначав, що якби ОСОБА_3 не попросив його перерахувати грошові кошти на картковий рахунок ОСОБА_2 , він цього би не зробив і цей спір би не виник.

Отже, вважав, що порушення його прав з боку ОСОБА_3 полягає в тому, що він, користуючись довірою, разом з ОСОБА_2 неправомірно, без достатніх правових підстав, заволодів його грошовими коштами на суму 72 765,00 грн. і не бажає їх повертати.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь набуті від нього без достатньої правової підстави грошові кошти в сумі 72 765,00 грн. та судові витрати.

06 жовтня 2020 року та 13 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявами про поновлення строків позовної давності, зазначивши, що про порушення своїх прав він дізнався 21 квітня 2020 року. До зазначеного часу відповідачі не відмовляли йому у поверненні грошових коштів і він був впевнений у тому, що гроші були витрачені на придбання необхідного ОСОБА_3 медичного обладнання. Лише на початку квітня 2020 року ОСОБА_3 повідомив йому про те, що вказане обладнання йому передано не було та він у судовому порядку вживав заходи стягнення перерахованих ним на його прохання грошових коштів з ОСОБА_2 та її колишнього чоловіка ОСОБА_4 , і про те, що зазначені заходи не призвели до позитивного результату. На підтвердження зазначеного згодом ОСОБА_3 надав копії судових рішень щодо його судових спорів з ОСОБА_2 та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 : рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 жовтня 2016 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2020 року. Після того, як ОСОБА_3 повідомив про те, що йому не вдалося стягнути у судовому порядку отримані ОСОБА_2 від нього грошові кошти, 09 квітня 2020 року він направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення зазначених грошових коштів в сумі 72 765,00 грн., які вона отримала без достатніх правових підстав. Його вимогу ОСОБА_2 отримала 13 квіня 2020 року. Зазначене підтверджується фіскальним чеком, описом вкладення у цінний листі накладною від 09 квітня 2020 року і витягом з сайту АТ “Укрпошта” від 21 квітня 2020 року, копії яких приєднані до матеріалів справи. Між тим, його вимогу ОСОБА_2 задоволено не було, грошові кошти вона не повернула. Отже, про порушення відповідачами, зокрема, ОСОБА_2 його прав він дізнався 21 квітня 2020 року, коли отримав витяг з сайту АТ “Укрпошта” про те, що ОСОБА_2 отримала вимогу 13 квітня 2020 року та виявилося, що станом на 21 квітня 2020 року вона не повернула отримані від нього без достатніх правових підстав грошові кошти. Вважав, що в даному випадку ні законодавством, ні договором не визначено строк повернення відповідачами грошових коштів. У зв`язку з цим, виходячи з положень частини другої статті 530 ЦК України, він визначається у сім днів від дня пред`явлення ним відповідної вимоги про повернення грошових коштів. Його вимогу ОСОБА_2 отримала 13 квітня 2020 року. Таким чином, вона повинна була повернути грошові кошти до 21 квітня 2020 року. Отже, перебіг позовної давності почався в даному випадку саме з 21 квітня 2020 року. До цього часу у нього не було необхідності та підстав звернення з цим позовом до суду, оскільки протягом червня 2016 – березня 2020 року ОСОБА_3 вживав всі можливі заходи стягнення отриманих ОСОБА_2 від нього грошових коштів шляхом звернення до суду. Та якби ОСОБА_3 стягнув з ОСОБА_2 перераховані ним на його прохання грошові кошти, він би одразу повернув їх йому. Ураховуючи викладене, просив суд поновити йому строк позовної давності за вимогою про стягнення з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 72 765,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення змінити та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на його користь набуті від нього без достатньої правової підстави грошові кошти в сумі 72 765,00 грн. та судові витрати. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк позовної давності є помилковим та не відповідає дійсним обставинам справи. Фактично позовну давність позивачем пропущено не було, оскільки про порушення відповідачами його прав він дізнався лише наприкінці квітня 2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача – без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 05 листопада 2015 року ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 було перераховано грошові кошти в розмірі 72 765,00 грн., дана операція проводилась у відділенні банку АТ “Райффайзен Банк Аваль” (а.с.3).

Відповідно до листа № 89 від 24 травня 2016 року начальника відділення “Прометей” “Райффайзен Банк Аваль” Резун А.О. 05 листопада 2015 року на відділенні “Прометей” Дніпропетровської ОД АТ “Райффайзен Банк Аваль” було прийнято платіж № OLHW18590 від платника ОСОБА_5 на суму 72 765,00 грн. з призначенням платежу: /- НОМЕР_1 - ОСОБА_2 -/Поповнення карткового рахунку від ОСОБА_5 . Просять вважати вірним платника – ОСОБА_1 (а.с.4).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року у цивільній справі № 208/3990/16 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 72 765,00 грн. – сума грошових коштів; 727,65 грн. – сума судового збору, а всього – 73 492,65 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставних набутих коштів – відмовлено.

16 квітня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2020 року, ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

05 липня 2017 року державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харків ГТУЮ у Харківській області було відкрито виконавче провадження № 54223316 про примусове виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 грудня 2016 року у справі № 208/3990/16 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 (а.с.80-81).

Виконавче провадження № 54223316 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було закінчено 14 квітня 2020 року у зв`язку зі скасуванням Дніпровським апеляційним судом рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 жовтня 2016 року у цивільній справі № 208/3990/16, грошові кошти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуті не були, що підтверджується копіями постанов державних виконавців від 16.07.2017р., 10.08.2017р., 14.03.2018р., 28.03.2018р„ 26.12.2018р., 23.01.2019р., 26.12.2019р„ 08.01.2020р., 14.04.2020р. у виконавчому провадженні № 54223316 (а.с.54-55, 56-57, 58-59, 60-61, 62-63, 64, 65, 66, 67-68, 69).

09 квітня 2020 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів у сумі 72 765,00 грн., які вона отримала від нього без достатніх правових підстав (а.с.5). Вимогу ОСОБА_2 отримала 13 квітня 2020 року. Зазначене підтверджується фіскальним чеком, описом вкладення у цінний лист, накладною від 09 квітня 2020 року і витягом з сайту АТ “Укрпошта” від 21 квітня 2020 року (а.с.6,7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що отримавши на картковий рахунок перераховані позивачем ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 72 765,00 грн., відповідач ОСОБА_2 набула право власності на них безпідставно, так як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження вказаним майном, а отже на відповідача ОСОБА_2 покладається обов`язок повернути вказані кошти, як безпідставно отримані.

Проте, з матеріалів справи, зокрема постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2020 року у справі № 208/3990/16 вбачається, що у червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 72 765,00 грн., який ОСОБА_1 визнав у повному обсязі під час розгляду справи в суді першої інстанції, тобто погодився на солідарне стягнення з нього на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 72 765,00 грн. За таких обставин, суд вважав безпідставними доводи позивача ОСОБА_1 щодо застосування до спірних правовідносин норм частини другої статті 530 ЦК України. Тобто, позивач ОСОБА_1 був обізнаний щодо обставин справи та загалом про її наявність у суді з червня 2016 року, а тому суд врахував заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Підстав для визнання поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності судом не встановлено, причини на які посилається позивач в обґрунтування поданої заяви про поновлення строку позовної давності суд не вважав поважними, підстави для застосування судом норм частини п`ятої статті 261 ЦК України відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку, що майно, а саме спірні грошові кошти в розмірі 72 765,00 грн. набуті ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_1 не пов`язаний жодними договірними правовідносинами щодо такого майна без правової підстави на те, тому у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, яке є безпідставно набутим.
Разом з тим, суд першої інстанції врахував заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими та зводяться до власного тлумачення апелянтом норм процесуального прав.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи, зокрема постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2020 року у справі № 208/3990/16 вбачається, що у червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 72 765,00 грн., який ОСОБА_1 визнав у повному обсязі під час розгляду справи в суді першої інстанції, тобто погодився на солідарне стягнення з нього на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 72 765,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача щодо застосування до спірних правовідносин норм частини другої статті 530 ЦК України. Тобто, позивач був обізнаний щодо обставин справи та загалом про її наявність у суді з червня 2016 року, проте з даним позовом він звернувся лише 19 червня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого відповідачем ОСОБА_2 заявлено в суді першої інстанції 05 жовтня 2020 року (а.с.44).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,375,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 31 травня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко