Справа №591/7043/20 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Клімашевська І. В.	
Номер провадження 33/816/152/21 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

22 квітня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Шумарової О. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/7043/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 21.01.2021, якою 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 
визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_3 ,
захисника – адвоката Лопаткіна О. В., 

установив:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 просить скасувати постанову суду, а провадження у справі закрити з підстав, передбачених ст. 247 КУпАП, оскільки справа розглянута без його участі, чим порушено право на захист, при цьому викладені в постанові обставини не відповідають дійсності, так як автомобілем він не керував, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння не відмовлявся та наполягав на проходженні такого огляду в закладі охорони здоров`я, однак працівники поліції йому в цьому відмовили. Крім того, 01.07.2020 скасована адміністративна відповідальність за вчинення вказаних у протоколі дій. Також просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки справа розглянута без нього, а повний текст постанови він отримав 08.02.2021.
Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 21.01.2021 ОСОБА_3 визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 грн із позбавленням права керування т/з строком один рік. Стягнуто на користь держави 454 грн судового збору.
Згідно постанови, 04.11.2020 ОСОБА_3 у м. Суми по вул. Інтернаціоналістів біля буд. 43Б керував т/з Opel Vivaro, д. н. з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в закладі охорони здоров`я відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР.
Вислухавши доводи ОСОБА_3 та його захисника Лопаткіна О. В., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі через відсутність складу правопорушення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Враховуючи, що ОСОБА_3 не був присутній під час прийняття суддею рішення, копію постанови отримав лише 08.02.2021, а апеляційна скарга подана ним 12.02.2021, строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, оскільки цей строк пропущений з поважних (об`єктивних) причин.
Справа розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (ст. 248, ч. 1 ст. 268 КУпАП).
Під час апеляційного розгляду встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 130 КУпАП надійшов до суду першої інстанції 11.11.2020 і його розгляд в суді був первісно призначений працівниками поліції на 19.11.2020, що суперечить вимогам ст. 277-2 КУпАП щодо необхідності вручення судової повістки не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.
18.11.2020 від ОСОБА_3 надійшла письмова заява про перенесення розгляду справи у зв`язку з перебуванням ним на стаціонарному лікуванні, на підтвердження чого долучено лист директора КНП «Клінічна лікарня № 5» СМР від 18.11.2020 № 01-27/1а/1751. Наступне судове засідання 02.12.2020 також було відкладено за письмовою заяви ОСОБА_3 з аналогічної підстави, про що свідчила медична довідка № 13 від 30.11.2020. 14.12.2020 від ОСОБА_3 надійшла письмова заява про те, що він знаходиться на амбулаторному лікуванні (довідка від 12.12.2020 та виписний епікриз із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 7524), тому 16.12.2020 розгляд справи також не відбувся, як і 05.01.2021 з тієї ж самої причини.
У подальшому розгляд справи був призначений на 21.01.2021, але в цей день від ОСОБА_3 (шляхом передання) надійшла письмова заява про відкладення розгляду справи через його знаходження на стаціонарному лікуванні у відділенні хірургії 5-ї СМКЛ, долучивши медичну довідку № 3 від 19.01.2021.
Незважаючи на вказані вище клопотання, 21.01.2021 суддя суду першої інстанції здійснила розгляд справи у відсутності ОСОБА_3 і наклала на нього стягнення, передбачене санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому процесуальну поведінку ОСОБА_3 суддя суду першої інстанції розцінила як навмисне затягування розгляду справи, що спрямоване на штучне закінчення тримісячного строку накладення стягнення, який встановлений у ст. 38 КУпАП, хоча відповідний процесуальний строк спливав ще тільки через два тижні 04.02.2021.
Однак такі висновки судді суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, не у повній мірі відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не вмотивовані та не ґрунтуються на вимогах законодавства України про адміністративні правопорушення, оскільки при ухваленні постанови жодною мірою не враховано тієї обставини, що згідно виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_3 знаходився спочатку з 17.11.2020 до 04.12.2020 включно на стаціонарному лікуванні, після чого – на амбулаторному лікуванні, а з 19.01.2021 знову перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні в КНП «Клінічна лікарня № 5» СМР, що свідчить про наявність у нього об`єктивних (поважних) причин відсутності в судовому засіданні.
Така засада судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»), а тому не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення у рішенні КСУ від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу), де формулюючи незаперечне право особи на судову присутність, Суд керувався правовими постулатами «доброї совісті» (bonae fidei), оскільки для громадян не може бути жодних перешкод об`єктивного характеру, якщо відбувається розгляд в суді індивідуально-конкретної справи.
Присутність особи, яка має право брати безпосередньо участь і виступати у суді, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, у передбачений законом строк і порядок оскаржити постанову у справі, є невід`ємним правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції, а для суддів усіх інстанції – важливим елементом законного і справедливого правосуддя. Принцип рівності сторін у процесі – у розумінні «справедливого балансу» між сторонами – вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), заява № 14448/88); п. 38 рішення ЄСПЛ від 23.10.1996 у справі «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland), заява № 17748/91). У іншій справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03, п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008). ЄСПЛ констатував, що «принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. У провадженні, які розглядались, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції».
Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозв`язку з положеннями ч. 1 ст. 268 КУпАП, виходячи із основних (загальних) засад судочинства, закріплених в Конституції України, ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та інших НПА, в тому числі і з принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції істотно порушені права та законні інтереси ОСОБА_3 , внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 у вказаній вище частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а постанову судді з цих підстав не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою.
Разом з тим, під час апеляційного розгляду справи установлено, що 04.11.2020 ОСОБА_3 у м. Суми по вул. Інтернаціоналістів біля буд. 43Б керував т/з Opel Vivaro д. н. з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів) і від проходження огляду на відповідний стан на місці зупинки т/з і в закладі охорони здоров`я відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР, що окрім протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 032373 від 04.11.2020, об`єктивно підтверджується дослідженими доказами, а саме:
- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , згідно яких 04.11.2020 ОСОБА_3 у їх присутності відмовився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки т/з за допомогою спеціального технічного засобу та в медичному закладі;
- показаннями в апеляційному суді свідка (працівника поліції) ОСОБА_7 , згідно яких 04.11.2020 під час несення служби по вул. Інтернаціоналістів у м. Суми було виявлено т/з Opel Vivaro д. н. з. НОМЕР_1 , який рухався з порушенням ПДР. Під час спілкування з водієм, ким виявився ОСОБА_3 , були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим йому в присутності двох свідків було запропоновано пройти огляд на відповідний стан у встановленому законом порядку, на що він відмовився;
- відеозаписами з автореєстратора та портативних відеореєстраторів працівників поліції, з яких убачається, що працівниками поліції зупинений т/з Opel Vivaro д. н. з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 . На пропозицію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки т/з за допомогою спеціального технічного засобу, так і в медичному закладі ОСОБА_3 відмовився присутності двох свідків.
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленим в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. Письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення правопорушення, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності. При цьому необхідно зауважити, що захистом не оскаржувався факт присутності двох свідків при відмові ОСОБА_3 проходити огляд на стан сп`яніння у встановлений законом спосіб.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 відносно того, що він не керував т/з і не відмовлявся від проходження огляду, а навпаки, наполягав поїхати до медичного закладу, на увагу не заслуговують. Зокрема, з відеозаписів вбачається, що після зупинки т/з Opel Vivaro д. н. з. НОМЕР_1 за кермом знаходився саме ОСОБА_3 , після чого у присутності двох свідків він відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, у тому числі в лікарні, що також підтвердив апеляційному суду свідок ОСОБА_7 .
Не можуть бути прийнятими до уваги і доводи апеляційної скарги про скасування акта, який встановлював відповідальність за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння, то вони, оскільки після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VІІІ від 22.11.2018, тобто з 01.07.2020, відповідальність, зокрема за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння, виключено з ст. 130 КУпАП і закріплено у ст. 286-1 КК.
ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 17.06.2020 № 720-IX, який набрав чинності 03.07.2020, внесені зміни до ЗУ за № 2617-VIIІ, а саме, у п. 1 Розділу І виключено підпункт 4, який запровадивши нову редакцію ст. 130 КУпАП, виключав адміністративну відповідальність за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння – відтак адміністративна відповідальність за ці дії відновлена з 03.07.2020 (аналогічну правову позицію у межах своїх повноважень висловив і Комітет ВРУ з питань правоохоронної діяльності у листі на адресу Верховного Суду № 04-27/12-2020/241031 від 15.12.2020).
Необхідно зауважити, що диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших НПА чи підзаконних НПА, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_3   вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, процедура якого закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».
Згідно визначеної процедури огляд водія, зокрема на стан сп`яніння, проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки т/з із використанням спеціальних технічних засобів у присутності двох свідків; 2) у закладі охорони здоров`я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів чи незгоди з його результатами), не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення в присутності поліцейського.
Таким чином, ОСОБА_3 , щодо якого були підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння у встановленому законом порядку, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), тому працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.
Враховуючи наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, факт вчинення ОСОБА_3 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, оскільки останній відмовився від проходження відповідно встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, чим порушив п. 2.5 ПДР, а тому апеляційний суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні цього правопорушення.
Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 38 КУпАП (в ред. ЗУ № 114-IX від 19.09.2019) якщо справи відповідно до КУпАП чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення. За цих обставин не може бути розпочато провадження в справі, а розпочате – підлягає закриттю (п. 7 ст. 247 КУпАП).
Зважаючи на те, що правопорушення вчинене 04.11.2020, то строк накладення стягнення сплинув 04.02.2021, внаслідок чого після скасування постанови судді від 21.01.2021 провадження у справі стосовно ОСОБА_3 підлягає закриттю на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строку, передбаченого ст. 38 КУпАП (в ред. ЗУ № 114-IX від 19.09.2019).
Керуючись ст. 294 КУпАП, –

постановив:

Поновити ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження постанови судді Зарічного районного суду м. Сум від 21.01.2021.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 21.01.2021 відносно ОСОБА_9 скасувати через порушення суддею суду першої інстанції норм процесуального права, а провадження у справі за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду справи строку накладення стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП (в ред. ЗУ № 114-IX від 19.09.2019).
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов