Справа № 155/63/20 	Головуючий у 1 інстанції: Адамчук Г. М. 	
Провадження № 22-ц/802/339/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
12 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2020 року,   
                                        В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що близько восьми років займається придбанням та ввезенням в Україну транспортних засобів із-за кордону, які після розмитнення продає. Всі ці роки він співпрацював із відповідачем ОСОБА_4 , який працює митним брокером та допомагав йому у розмитненні, занижуючи митну вартість ввезених автомобілів, за що останній отримував винагороду. 
Позивач вказував, що на початку жовтня 2018 року він ввіз до України одразу три автомобілі та за свої послуги по розмитненню відповідач просив 17 350 доларів США. Проте, оскільки він такої суми грошових коштів не мав, то відповідач запропонував укласти йому договір про те, що вказану вище суму грошових коштів він у нього позичив та зобов`язується повернути або її еквівалент до 31 грудня 2018 року. 
Вказував, що 09 жовтня 2018 року він уклав з відповідачем договір позики на суму 17 350 доларів США, підписав його, а коли повернувся додому, то 10 жовтня 2018 року перерахував на банківську картку відповідача ОСОБА_4 66 000 грн. Іншу частину коштів він мав сплатити після продажу автомобілів, однак організованим злочинним угрупуванням відносно нього було вчинено ряд майнових злочинів, тому про це він повідомив відповідача та продовжував частинами сплачувати його послуги. Іноді сплачував кошти із карткового рахунку дружини. 09 січня 2019 року він сплатив ОСОБА_4 13 000 грн, 10 січня 2019 року - 62 000 грн та 1 150 грн, 26 березня 2019 року - 96 200 грн, 21 червня 2019 року - 15 669 грн. 
Позивач вважає, що насправді ніякої позики не було та ніяких коштів відповідач ОСОБА_4 йому не передавав, а укладений правочин вчинявся для приховування іншого - оплати додаткових послуг митного брокера. Крім того, за його заявою було внесено відомості до ЄРДР щодо ОСОБА_4 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого  ч. 1 ст. 289 КК України, так як останній розмитнив ввезений ним 30 липня 2019 року мікроавтобус марки «Mercedes-Benz», модель «Sprinter», самовільно продав його та привласнив кошти. Лише після даного звернення до поліції, відповідач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу. 
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір позики, укладений 09 жовтня 2018 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 та стягнути на його користь з відповідача понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, тобто для укладення договору необхідно передання грошей.  У випадку укладення договору позики з ОСОБА_4 не відбулася передача грошей. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами по справі договір позики від 09 жовтня 2018 року був спрямований на реальне настання правових наслідків, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, зміст правочину не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оскільки позивач не довів, а судом не встановлено тієї обставини, що оспорюваний правочин було вчинено сторонами для приховання іншого правочину (заниження відповідачем митної вартості автомобілів), тому суд першої інстанції дійшов висновку, що передбачені законом підстави для визнання недійсним цього правочину відсутні.
Такий висновок суду є правильний. 
Судом першої інстанції встановлено, що 09 жовтня 2018 року між відповідачем ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 17 350 доларів США або еквівалентну їй суму у національній валюті України по обмінному курсу на момент повернення суми боргу, а позичальник зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 3 % річних від суми позики та повернути суму позики до 31 грудня 2018 року (а.с.7). Факт надання грошових коштів у позику підтверджується актом прийому-передачі коштів від 09 жовтня 2018 року, який був підписаний сторонами вказаного договору (а.с.8).
Судом також встановлено, що згідно протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27 серпня 2019 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про те, що 26 серпня 2019 року ОСОБА_4 , який займається розмитненням автомобілів, відмовився повернути автомобіль марки Мерседес Спрінтер, який він надав 30 липня 2019 року на розмитнення, мотивуючи це тим, що він винен гроші.
На підставі вказаної заяви 28 серпня 2019 року до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України, згодом правову кваліфікацію кримінального правопорушення було змінено на ч. 1 ст.289 КК України (а.с.16, 18). 
З пояснень сторін судом встановлено, що кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю події та складу злочину.
Як слідує із довідки від 21 грудня 2019 року АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_3 за період з 01 січня 2018 року по 20 грудня 2019 року здійснював платежі на банківську картку ОСОБА_4 : 05 травня 2018 року - 40 000 грн, 10 жовтня 2018 року - 66 000 грн, 16 лютого 2018 року - 100 000 грн, 26 березня 2019 року - 96 200 грн, 10 січня 2019 року - 62 000 грн (а.с.13). Згідно квитанції АТ «Універсал Банк» 09 та 10 січня 2019 року ОСОБА_3 переказав кошти у розмірі 13 000 грн та 1 150 грн відповідно (а.с.10-11).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовував тим, що укладений з відповідачем ОСОБА_4 09 жовтня 2018 року договір позики необхідно визнати недійсним, оскільки ніякої позики не було та ніяких коштів відповідач ОСОБА_4 йому не передавав, а укладений правочин фактично вчинявся для приховування іншого, а саме  оплати додаткових послуг митного брокера.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо).
При цьому у п. 25 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Отже, позивач заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що між сторонами по справі 09 жовтня 2018 року було укладено договір позики, згідно умов якого позивач ОСОБА_3 , як позичальник, отримав у позикодавця відповідача ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 17 350 доларів США, що підтверджується актом прийому-передачі коштів, вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, зміст правочину не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 є законним та обгрунтованим.
Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , які є подібними змісту позовної заяви, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Покликання в апеляційній скарзі на те, що істотною умовою укладення договору позики є передача грошей, які у даному випадку відповідач ОСОБА_4 у позику позивачу ОСОБА_3 не передавав, спростовується наявним у матеріалах справи актом прийому-передачі коштів від 09 жовтня 2018 року, який підписаний обома сторонами вказаного договору, та з якого слідує, що позивач у якості позики та згідно договору позики від 09 жовтня 2018 року отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 17 350 доларів США. Наведене також спростовує покликання позивача та його представника, що підставою укладеного правочину було заниження відповідачем митної вартості автомобілів, та отримання за ці послуги винагороди, оскільки на підтвердження тієї обставини, що оспорюваний договір позики був укладений для приховання іншого правочину, тобто був удаваним, відповідачем та його представником будь-яких належних та допустимих доказів не надано.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                                  У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 21 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: