Номер провадження: 22-ц/813/7379/21 
Номер справи місцевого суду: 946/8910/19
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Артеменко  І. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Артеменка І.А.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М..,
               за участю секретаря:         Фабіжевської Т.С.
                                               
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Ізмаїлського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко Марія Дмитрівна, про припинення права власності, визнання права власності на житловий будинок та на земельну ділянку, 
встановив:

12 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., про припинення права власності, визнання права власності на житловий будинок та на земельну ділянку.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідно до Інформаційної довідки №189572811 від 20.11.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно 15.11.2019 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на ѕ частини та за ОСОБА_3 на ј частину земельної ділянки, кадастровий номер: 5110600000:01:041:0129, площею 0,0897 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №3872, яке видане 15.11.2019 року приватним нотаріусом Єфіменко М.Д. Також, згідно із даної довідки зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на ѕ частини та за ОСОБА_3 на ј частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №3871, яке видане 15.11.2019 року приватним нотаріусом Єфіменко М.Д. Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку та земельної ділянки. 
Позивач вважав, що так як частки належні відповідачці житлового будинку та земельної ділянки порівняно із частками позивача є незначними, житловий будинок є неподільною річчю, а саме, такою, яку неможливо поділити в натурі без втрати його цільового призначення, спільне володіння та користування майном для позивача та відповідачки є неможливим. Водночас, відповідачка має інше житло, а отже, припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки та членам її сім`ї, а також, той факт, що з моменту набуття права власності на 1/4 частину житлового будинку та земельної ділянки відповідачка жодних витрат на утримання житлового будинку у придатному до використання стані не несла, а також те, що відповідачка відмовилась отримати компенсацію за свою частку у спільному майні, позивач просив суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з виплатою грошової компенсації у розмірі 18 851 грн. за належну їй частку, припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частину земельної ділянки, кадастровий номер: 5110600000:01:041:0129, площею 0,0897 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з виплатою грошової компенсації у розмірі 13 455 грн. за належну їй частку, визнати за ОСОБА_1 в цілому право власності на житловий будинок, загальною площею 75,40 кв.м., житловою площею 41,40 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 в цілому право власності на земельну ділянку, кадастровий номер: 5110600000:01:041:0129, площею 0,0897 га., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.1-10).
Рішенням Ізмаїлського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі (т.1 а.с.201-204).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2  ставить питання про скасування рішення Ізмаїлського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2021 року та постановлення нового, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що припинення права відповідачки на відповідну частку не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї, зважаючи на те, що вона є власницею 1/3 частки квартири, у якій на даний час проживає разом із сім`єю. Факт неприязних стосунків та неможливості сумісного проживання сторін апелянт вважає доведеними з огляду на надані свідком ОСОБА_4 у судовому засідання пояснення. Щодо технічної неможливості виділу в окремий об`єкт частки нерухомого майна апелянт посилається на складений 27 серпня 2020 року за заявою позивача висновок технічної інвентаризації та долучає його копії до апеляційної скарги. Також апелянт звертає увагу суду на те, що клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи було направлено ним ще 03.09.2020 року, про те, що вказане клопотання не надійшло до суду позивачу стало зрозуміло лише після винесення рішення у справі (т.2 а.с.2-7).
22.04.2021 року до канцелярії Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1  –  ОСОБА_2  надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська (т.2, а.с. 53-55).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.04.2021 року дане клопотання задоволено і розгляд справи, який був призначений на 29.04.2021 року, в 14.00 год., було вирішено проводити в режимі відеоконференції (т.2, а.с. 56-57). Копія даної ухвали суду направлена учасникам справи належним чином (т.2, а.с.58-61).
23.04.2021 року на адресу апеляційного суду від Приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. надійшов лист, у якому остання просила розглядати справу у її відсутності. Жодних зауважень по даній справі не має (т.2, а.с. 62)
27.04.2021 року від  ОСОБА_3  надійшов до суду відзив на апеляційну скаргу,  в якому відповідачка просила апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішенняІзмаїлського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2021 року залишити без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга не містить доводів для скасування законного та обґрунтованого рішення (т.2, а.с. 65-66).
В судовому засіданні, призначеному на 29 квітня 2021 року, приймала участь представникОСОБА_1 – ОСОБА_5 в режимі відеоконференції, відповідачка ОСОБА_3 та Приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, як то передбачено ст. 130 ЦПК України (т.2, а.с.44, 64).
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, щопозивачем не доведено неподільності спільного нежитлового приміщення, неможливості володіння і користування спірним майном разом з відповідачкою, а також, що припинення права відповідачки на відповідну частку не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї. Доводи ж позивача щодо того, що з моменту набуття права власності на 1/4 частину будинку та земельної ділянки відповідачка жодних витрат на утримання житлового будинку у придатному до використання стані не несла, не є підставою для припинення права власності на частку у спільному майні.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Вимогами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №189572811 від 20.11.2019 року власниками земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110600000:01:041:0129, площею 0,0897 га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, серії та номер 3869 та 3872, виданих 15.11.2019 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., є ОСОБА_1 (3/4 часток) та ОСОБА_3 (1/4 частка) та власниками житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, серії та номер 3871 та 3868, виданих 15.11.2019 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., є ОСОБА_1 (3/4 часток) та ОСОБА_3 (1/4 частка) (т.1 а.с.11-14, 116, 118).

Оціночна (ринкова) вартість житлового будинку, загальною площею 75,40 кв.м., житловою площею 41,40 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складає 75 404 грн., що підтверджується звітом про незалежну оцінку майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «НІК-ЕКСПРЕС» від 06.08.2019 року (т.1 а.с.15-33).
Відповідно до Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0897 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , від 06.08.2019 року, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «НІК-ЕКСПРЕС» ринкова вартість об`єкту оцінки – земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий №5110600000:01:041:0129, становить 53820 грн. (т.1 а. с. 50-67).
ОСОБА_6 є співвласницею (власницею 1/3 частини) квартири АДРЕСА_2 . Іншими співвласниками зареєстровані ОСОБА_7 , ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.01.1997 року (т.1 а.с. 121).
Після реєстрації шлюбу у 2011 році з ОСОБА_9 . ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 22.11.2011 року Ізмаїльським МВ ГУМВС України в Одеській області, графа «сімейний стан», сторінка 10 (т.1 а.с.114 зворот).
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність неможливості поділку спірного нерухомого майна між двома власниками. На підтвердження таких доводів ОСОБА_1 посилається на висновок щодо технічної можливості виділу в окремий об`єкт нерухомого майна від 27 серпня 2020 року, складений інженером ОСОБА_12 на замовлення ОСОБА_1 .
Апеляційний суд, надаючи оцінку відповідним доводам апеляційної скарги виходить з наступного.
Відповідно до положень ч. 3. ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів справ позивачем не було надано до суду першої інстанції відповідно висновку як доказу протягом розгляду справи, попри те, що як вбачається з копії вищенаведеного висновку та як зазначено у апеляційній скарзі його було складено ще 27 серпня 2020 року. Представник позивача приймав участь у двох судових засідання, призначених на 28.12.2020 року та 22.01.2021 року, що підтверджується протоколами судових засідань (т.1 а.с. 187-189, 197-199зворот), втім не довів до відома суду наявність такого висновку.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою та додаючи до неї висновок щодо технічної можливості виділу в окремий об`єкт нерухомого майна від 27 серпня 2020 року, складений інженером ОСОБА_12 на замовлення ОСОБА_1 , апелянт не зазначив жодних причин неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_1 .
Виходячи з вищенаведеного та на підставі положень ч. 3. ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд не приймає до уваги відповідний, доданий представником ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , висновок.
Посилання ж апелянта на заявлене ним клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи апеляційний суд відхиляє з підстав, наведених в ухвалі Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року.
Щодо обґрунтування апелянтом факту існування неприязних відносин між ним та відповідачкою, що унеможливлюють їх сумісне проживання, поясненнями свідка ОСОБА_4 щодо неодноразових сварок між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 апеляційний суд відхиляє як безпідставні, оскільки, як вбачається з технічного запису розгляду справи судом за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що включає в себе створення фонограми судового засідання призначеного на 28 грудня 2020 року, у якому свідок ОСОБА_4 надавала свої пояснення, вбачається, що ОСОБА_3 вона ніколи не бачила, окрім як на похоронах батька, а про обставини спілкування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу сплати позивачем грошової компенсації відповідачці за належну їй ј частину житлового будинку та земельної ділянки свідку відомо зі слів ОСОБА_1 , сама ОСОБА_4 свідком таких розмов не була.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_1 у спірному нерухомому майні не проживають. Достовірність даної обставини не викликає обґрунтованих сумнівів у апеляційного суду, як і добровільність її визнання сторонами.
Погоджуючись із доводами суду першої інстанції в частині оцінки частки відповідачки як такої, що вважатись незначною не може, апеляційний суд, відхиляючи відповідні доводи апеляційної скарги, що по суті дублюють наведені ним у позовній заяві, зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Тож, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача. 
Доводи апеляційної скарги, на те, що з моменту набуття права власності на 1/4 частину будинку та земельної ділянки відповідачка жодних витрат на утримання житлового будинку у придатному до використання стані не несла, апеляційний суд не приймає до уваги як такі, що не впливають на вирішення справи по суті, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, викладених у апеляційній скарзі. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїлського міськрайонного суду Одеської області від 22 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 11 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду                                         І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький