Номер провадження: 22-ц/813/2158/21 
Номер справи місцевого суду: 515/1060/19
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
                Категорія: 19

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 23 липня 2020 року та додаткове рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 серпня 2020 року вцивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - державний реєстратор Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області Крутова Ольга Анатоліївна, -
ВСТАНОВИВ:

21 червня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі -АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський М.М., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С., посилаючись на те, що 16 листопада 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений Кредитний договір №545МБА, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 83000,00 доларів США, а останній зобов`язувався своєчасно повернути банку кредит, сплатити проценти, комісію, винагороду та інші платежі. В порушення умов договору, ОСОБА_4 свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим АТ КБ «Приватбанк» було вимушено звернутися до суду з позовом про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість за Кредитним договором №545МБА від 16 листопада 2007 року в розмірі 146369,15 доларів США, що еквівалентно 1169928,62 грн. 
11 лютого 2016 року постановою державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. було відкрите виконавче провадження ВП №50182194.
Постановою державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. від 19 лютого 2016 року в рамках ВП №50182194 було накладено арешт на все майно, що належало на праві власності ОСОБА_4 . Вказував, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137 сформованої 21 березня 2016 року Малиновським ВДВС у відношенні відповідача ОСОБА_4 існував запис про обтяження майна №13350929, зареєстрований 20 лютого 2016 року державним реєстратором Перчик І.О., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження-постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 лютого 2016 року.
Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137, сформованої 21 березня 2016 року, Малиновським ВДВС у відношенні відповідача ОСОБА_4 існував запис про обтяження майна №13633859, зареєстрований 11 березня 2016 року державним реєстратором Антоненко О.С., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження - постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 березня 2015 року по ВП №50408308.
Позивач зазначав, що 27 червня 2018 року постановою ДВС про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 червня 2018 року по ВП №50182194 виконавчий документ було повернуто стягувачу.
13 листопада 2018 року постановою ДВС було відкрите виконавче провадження ВП №57684364. Стверджував, що зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування 04 червня 2019 року, стало відомо, що з метою ухилення від виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року між боржником ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування від 13 квітня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач посилався на те, що зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування 04 червня 2019 року, стало відомо, що з метою ухилення від виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року між боржником ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування від 13 квітня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку, кадастровий номер 5110137300:36:007:0005, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, 13 квітня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0198 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0005, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Хома Г.С.
Тому, посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , серія та номер: 688 від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34774279 від 13 квітня 2017 року прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки під будинком АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0004, площею 0,0158 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , серія та номер: 685, виданий 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34772119 від 13 квітня 2017 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки під будинком АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0005, площею 0,0198 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , серія та номер: 687 від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34773664 від 13 квітня 2017 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С. та стягнути з ОСОБА_4 судові витрати (т. 1, а.с. 116-121). 
18 червня 2020 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Сегеда О.М.) позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський Микола Миколайович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Ганна Сергіївна, про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно - задоволено частково. Визнано договір дарування житлового будинку, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , серія та номер: 688 від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Ганною Сергіївною - недійсним. Визнано договір дарування земельної ділянки під АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0004, площею 0,0158 га, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , серія та номер: 685, виданий 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Ганною Сергіївною - недійсним. Визнано договір дарування земельної ділянки під АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:36:007:0005, площею 0,0198 га, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , серія та номер: 687, виданий 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Хома Ганною Сергіївною - недійсним. В іншій частині позовних вимог - відмовлено (т. 2, а.с. 155-147).
07 серпня 2020 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року. Апелянт вважає вказане рішення необґрунтованим, таким, що було ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та грубим порушенням норм процесуального права. На думку апелянта, прийняття судом першої інстанції тверджень повивача як належних доказів в обґрунтування заявлених вимог є порушенням приписів ст. 81 та 95 ЦПК України та порушує право відповідача на правову визначеність, що випливає зі ст. 6 Конвенції. Зокрема, ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Основними доказами фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладання угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або фактичних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Однак, позивачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували його твердження про те, що оспорювані договори є фіктивними та спростовували презумпцію правомірності вказаних договорів. Крім того позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що на час укладання спірних договорів дарування існували будь-які обтяження на відчуження нерухомого майна. З огляду на наведене, апелянт просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Поновити строк на апеляційне оскарження (т.2, а.с.171-180). 
15.02.2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначила, що апеляційна скарга є безпідставною, ґрунтується на невірному застосування норм матеріального та процесуального права та зводиться до помилкового тлумачення практики Верховного Суду. Так, позивач посилається на актуальну, на його думку, практику Верховного Суду в аналогічних або схожих за обставинами справах та зазначає, що апелянт не надав доказів, що він є фізичною особою-підприємцем та того, що спірне нерухоме майно використовується у підприємницькій діяльності. Позивач звертає увагу на те, що в справах, на які посилається апелянт, майно було придбане не за спільні кошти подружжя. При цьому позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що спірне майно було набуто під час знаходження сторін в шлюбі та було відчужено без згоди дружини, що є підставою для визнання правочину недійсним. Також позивач посилалась на практику ВП ВС в справах № 372/504/17 та № 167/489/17. Також позивач зазначає, що відповідач був завчасно та належним чином повідомлений про дату судового засідання. Однак ані відповідач, ані його представник не повідомили суд про неможливість з`явитись до судового засідання, клопотань про відкладення розгляду справи сторона відповідача теж не подавала. Тому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване заочне рішення без змін.
В судовому засіданні 08.04.2021 року представник відповідача ОСОБА_8 просив задовольнити апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам. 
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що після ускладнення сімейних стосунків між подружжям, перебуваючи у шлюбі, 23.04.2018 ОСОБА_1 створив ТОВ «Буджак 2018», засновниками якого був він та його син від першого шлюбу ОСОБА_3 . Статутний капітал склав суму у розмірі 200000 грн та формувався таким чином, що ОСОБА_10 було внесено до статутного капіталу 100000 грн грошовими коштами, а ОСОБА_1 - внесено нерухоме майно, а саме - нежитлову будівлю їдальні та будинок відпочину. Після того, як право власності за вказаним майном було зареєстровано за ТОВ «Буджак 2018», воно було виведено зі статутного капіталу ТОВ «Буджак 2018» та 18.06.2018 зареєстровано за ОСОБА_3 , про що свідчать відповідні інформаційні довідки. 16.10.2019 ТОВ «Буджак 2018» було ліквідовано. Таким чином, ТОВ «Буджак 2018» створювалося ОСОБА_1 лише для того, щоб передати право власності на спірне майно своєму сину, уникнути підписання будь-яких нотаріальних угод, що надало можливість приховати від позивача факт відчуження спільного сумісного майна. При цьому ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем зазначеного майна, оскільки був обізнаний про його відчуження без згоди позивача, як дружини. В результаті таких дій відповідачів було порушено права та законні інтереси позивача - вона була позбавлена належного їй майна. Таким чином, ОСОБА_1 19.04.2018, відповідно до протоколу про створення ТОВ «Буджак 2018», вніс спірне майно до статутного капіталу створеного ним товариства, чим фактично відчужив спільне сумісне майно подружжя, а після цього вчиняв дії, пов`язані з розпорядженням майном без необхідних на те повноважень - без згоди позивача. Внесення ОСОБА_1 спільного сумісного майна до статутного капіталу без згоди ОСОБА_2 суперечить вимогам діючого законодавством та є підставою для визнання такого правочину недійсним. Як вбачається з реєстраційних справ на спірні об`єкти нерухомості, а саме, будинок відпочинку та нежитлову будівлю їдальні, реєстрація права власності за ТОВ «Буджак 2018» була проведена з порушенням цивільного законодавства України. Так, у матеріалах реєстраційних справ відсутня згода позивача, як дружини, на відчуження нерухомого майна, яке формально було зареєстроване за ОСОБА_1 , однак фактично було спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було набуто під час шлюбу. Далі, представником ТОВ «Буджак 2018» в органах реєстрації був ОСОБА_11 і відповідно до заяв про реєстрацію прав власності, останній діяв на підставі довіреності від 03.11.2017, яка була надана ТОВ «Буджак 2018», тобто довіреність була видана до створення ТОВ. Крім того, у вказаних заявах на реєстрацію та у картках прийому документів відсутні підписи представника ТОВ «Буджак 2018» Соколова В.О. Також в матеріалах реєстраційних спав відсутні документи, що підтверджують сплату адміністративного збору за реєстрацію права власності в порушення ч.4 ст.20 Закону України «Про державну реєстрацію речових права на нерухоме мано та їх обтяжень», за якою заява про проведення реєстраційних дій не приймається за відсутності документа, що підтверджує оплату послуг, та у разі внесення відповідної плати не в повному обсязі. Тому суд вирішив задовольнити позовні вимог.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 у сторін по справі є неповнолітня дитина - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с.10).
З копії свідоцтва про встановлення батьківства серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнаний батьком дитини ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого дитині присвоєно прізвище ОСОБА_12 (т. 1, а.с. 11).
Копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 підтверджується, що 01.06.2007 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 391. Після реєстрації шлюбу кожен із подружжя залишився на своєму прізвищі (т. 1, а.с. 12).
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07.09.2018 було розірвано шлюб між  ОСОБА_2  та ОСОБА_1  (т. 1, а.с. 14-15).
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 28.04.2009 року за ОСОБА_11 визнано право власності на п`ять відсотків, за ОСОБА_1 на дев`яносто п`ять відсотків, відповідно до договору на участь у сумісному будівництві від 14.04.2008 року будинку відпочинку корисною площею 96,1 кв.м., та їдальні корисною площею 99,1 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 відповідно, на території курортної зони «Расєйка» Приморської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (т. 1, а.с. 16-18).
Як вбачається з копії договорів купівлі-продажу від 19.05.2009 року ОСОБА_11 передав (продав) 5/100 часток будинку відпочинку по АДРЕСА_3 та 5/100 часток нежитлової будівлі їдальні, розташованої по вул.Курортна (Расєйка),АДРЕСА_4 с.Приморське Татарбунарського району - ОСОБА_1 (т. 1, а.с.19-21, 23-25).
Витягами про державну реєстрацію прав за №№ 30601234, 30601516 від 13.07.2011 р. підтверджується, що власником будинку відпочинку по АДРЕСА_3 та нежитлової будівлі їдальні по АДРЕСА_4 - є ОСОБА_1 (т. 1, а.с.22, 26).
Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 120377408 підтверджується, що ФОП ОСОБА_1 є орендатором земельної ділянки, кадастровий номер 12508 3900:02:002:0424, розташованої по АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, для будівництва експлуатації та обслуговування їдальні та будинку відпочинку (т. 1, а.с. 27-28).
Статут ТОВ «Буджак 2018» затверджено протоколом № 1 загальних зборів учасників ТОВ «Буджак 2018» від 20.04.2018 р. та зареєстровано в реєстрі за № 557, 558 приватним нотаріусом Гайдаржи А.А., що видно з його копії (т. 1, а.с.229-242).
23.04.2018 року ТОВ «Буджак 2018» подали заяву про державну реєстрацію створення юридичної особи (т. 1, а.с. 245-251).
З протоколу № 1 загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «Буджак 2018» від 19.04.2018 року слідує, що статутний капітал вказаного товариства складає 200000 грн, який формується наступним чином: ОСОБА_3 вносить до статутного капіталу 100000 грн. грошовими коштами (50% статутного капіталу), а ОСОБА_1 формує свою частину статутного капіталу (також 50%) шляхом внесення нерухомого майна, а саме вносить до статутного капіталу нежитлову будівлю їдальні та будинок відпочину, які розташовані за вищевказаною адресою (т.1, а.с. 29-30).
Актом приймання-передачі майна від 24.04.2018 р. підтверджується, що ОСОБА_1 передав майно, а саме нежитлову будівлю, їдальню, загальною площею 99.1 кв.м. та будинок відпочинку площею 96,1 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , а ТОВ «Буджак 2018» прийняло вказане майно в статутний капітал (т.1, а.с. 31).
Згідно копій договорів оренди житлових приміщень від 02.05.2018 року, ОСОБА_1 уклав з позивачем договір оренди житлового приміщення, а саме будівлі відпочинку та нежитлового приміщення, їдальні, які розташовані за вищевказаними адресами (т. 1, а.с. 36-38, 39-42).
З протоколу № 2 загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «Буджак 2018» від 18.06.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 виведено із складу засновників ТОВ «Буджак 2018» та передано йому пропорційно його частці в статутному капіталі ТОВ, а саме: нежитлову будівлю, їдальню, загальною площею 99.1 кв.м., та будинок відпочинку загальною площею 96.1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 (т. 2, а.с.50).
Згідно акту приймання-передачі майна від 18.06.2018 року, ТОВ «Буджак 2018» передало майно, а саме, нежитлову будівлю, їдальню, загальною площею 99.1 кв.м. та будинок відпочинку площею 96,1 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , а ОСОБА_3 прийняв вказану майно у приватну власність майно, вартість якого пропорційна його частці у статутному капіталу (т. 2, а.с. 87).
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових права на нерухоме майно від 19.06.2018 року підтверджується, що ТОВ «Буджак 2018», код ЄДРПОУ 42083587, є власником вищевказаного нерухомого майна на підставі акту приймання-передачі майна та протоколу загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «Буджак 2018» (т. 2, а.с.58).
Інформаційними довідками з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме май за №№173360442, 173361504 підтверджується, що підставою виникнення права власності на вказану нерухомість за ОСОБА_3 є протокол та акт приймання-передачі майна, видані ТОВ «Буджак» (т. 1, а.с.45-46, 47-48).
Відповідно до звіту про незалежну оціночну вартість, виготовленого ТОВ «Імперіал-777» від 08.08.2019 року на замовлення ОСОБА_2 , вартість спірних будинку відпочинку та нежитлової будівлі, їдальні, розташованих по АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 складає 2 794 859 грн (т. 1, а.с.154-176).
Відповідно до технічного паспорту, виготовленого Татарбунарським БТІ, станом на 01.07.2018 року ОСОБА_1  замовлено технічну документацію на будинок відпочинку та нежитлову будівлю, їдальню по  АДРЕСА_3 ,  АДРЕСА_4  (т. 1, а. с.188-191, 192-194).
16.10.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб внесено записи про державну реєстрацію припинення юридичної особи - ТОВ «Буджак 2018» (т. 2, а.с.128-130).
Отже, як вбачається з вище наведеного спірне нерухоме майно було придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до положень ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Докази, які б свідчили, що спірне нерухоме майно не належить до спільної сумісної власності подружжя, матеріали справи не містять та сторонами не подавались, відповідні обставини на підтвердження вказаного сторонами не наводились. 

Щодо доводів апеляційної скарги
Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.
Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.
Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року № 6-1752цс15, який був підтриманий КЦС ВС в постанові від 02.09.2020 року в справі № 318/1863/17.
Апелянт посилається на те, що за договорами оренди спірного майна, укладеними 02.05.2018 року між ним та ОСОБА_2 майно передається для здійснення підприємницької діяльності, з чого апелянт робить висновок, що спірне нерухоме майно використовувалось у підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, а тому є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та не підлягає поділу спільного сумісного майна подружжя.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до умов вказаних договорів спірне нерухоме майно передається фізичною особою власником ОСОБА_1 фізичній-особі підприємцю ОСОБА_2 . Тобто, апелянт за вказаними договорами діє як фізична особа власник нерухомого майна. Доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність з використанням спірного нерухомого майна матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались. Так само як і докази, на підтвердження того, що спірне нерухоме майно є особистою власністю апелянта.
Отже, апелянтом не було спростовано, що спірне нерухоме майно належить до спільної сумісної власності подружжя, режим якого регулюється положеннями сімейного законодавства. Тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.
Одночасно, апеляційний суд зазначає, що згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Вище зазначена позиція висловлена ВП ВС в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17, а також в постанові КЦС ВС від 07.08.2019 року в справі № 167/489/17. На вказане звертав суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по суті заявлених позовних вимог.
Щодо інших доводів апелянта. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Як вбачається з матеріалів справи провадження в справі було відкрито 29.08.2019 року. Ухвалою від 29.01.2020 року було закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду на 11.03.2020 року (т. 2, а.с. 243-244).
11.03.2020 року справа не розглядалась в зв`язку з зайнятістю судді в інших провадженнях, про що була складена довідка, яка міститься в матеріалах справи (т. 2, а.с. 13). Розгляд справи перенесено на 27.04.2020 року.
23.04.2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату (т. 3, а.с. 17). Також представник позивача ОСОБА_9 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи (т. 3, а.с. 18).
Розгляд справи було призначено на 22.07.2020 року. ОСОБА_1 про наступне судове засідання було повідомлений смс-повідомленням, яке було доставлено йому 27.05.2020 року о 16:48:00 год, про що в матеріалах справи наявний звіт про доставку (т. 3, а.с. 23). 
Відповідно до ч. 13 ст. 124 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
Така письмова заява про отримання судової повістки в електронній форми за допомогою SMS-повідомлень була підписана ОСОБА_1 04.03.2020 року (т. 3, а.с. 7).
Отже, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Разом з тим, ані в судове засідання 22.07.2020 року, ані на попереднє судове засідання 27.04.2020 року сторона відповідача не з`явилась. Про причини неявки до суду не повідомила, клопотань про відкладення судового засідання на іншу дату не подавала. 
Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи вище наведене в сукупності, оскільки суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, а належним чином повідомлений відповідач повторно не з`явився в судове засідання, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав, апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.
При цьому апеляційний суд зауважує, що обставини, які були викладені апелянтом в його апеляційній скарзі (поважність неявки до суду), не були відомі суду першої інстанції на момент вирішення питання щодо ухвалення заочного рішення в справі, відповідач про існування цих обставин суд не повідомляв. Враховуючи наведене, оскільки апелянту був наданий доступ до суду апеляційної інстанції та оскаржуване рішення було переглянуто в межах доводів апеляційної скарги, відповідні посилання апелянта не приймаються до уваги апеляційним судом.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення положень діючого законодавства, обставин справи та судової практики судів вищої інстанції. Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, а правильне рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -залишити без задоволення.
Заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 23 липня 2020 року та додаткове рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                А.І. Дришлюк

                                                               М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складено 20 квітня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                        А.І. Дришлюк

08.04.2021 року                                                                 м. Одеса