Номер провадження: 22-ц/813/4009/21 
Номер справи місцевого суду: 947/14619/20
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю секретаря                Хухрова С.В., 

розглянувши у письмовому провадженні, без участі учасників справи, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Держзакупівлі Онлайн», третя особа – ОСОБА_2 , про визнання недійсними результатів електронних торгів (протоколу аукціону №UA-EA-2019-10-18-000056-b від 24.10.2019 року) та визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №212009 від 28.11.2019 року, 
встановив:

02.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до Акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - АТ «Всеукраїнський акціонерний банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі – ФГВФО), Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Держзакупівлі. Онлайн» (далі - ТОВ «Держзакупівлі. Онлайн»), третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсними результатів електронних торгів (протоколу електронного аукціону №UA-EA-2019-10-18-000056-b від 24.10.2019 року) та визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №212009 від 28.11.2019 року (а.с.1-6).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2020 року позов ОСОБА_1 залишено без руху і позивачці надано строк для усунення недоліків (а.с.39-40).

Після виконання ОСОБА_1 ухвали суду, 03.07.2020 року по справі було відкрите загальне позовне провадження і справу призначено до підготовчого судового засідання на 26.08.2020 року, на 12.00 год. (а.с.54-55).
На стадії підготовки справи до розгляду по суті, судом отримані відзиви від відповідачів, пояснення від третіх осіб, розглянуте клопотання сторони позивача про витребування доказів. 26.08.2020 року підготовче судове засідання було закрите і справу призначено до розгляду по суті на 15.00 год., 25 вересня 21020 року (а.с.116-117).
До судових засідань у суді першої інстанції позивач (її представник) не з`являлись, причини неявки суду не повідомляли, зава про розгляд справи за її відсутності від ОСОБА_1 до суду не надходила, у зв`язку з чим ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року позовну заяву було залишено без розгляду (а.с.167-168). 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року, та постановлення нової, якою направити справу до Київського районного суду м. Одеси для продовження розгляду (а.с.170-172).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 16.06.2021 року, на 12.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.211-212, 213, 223-227).
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. 
Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 25.06.2021 року. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 про визнання недійсними результатів електронних торгів (протоколу аукціону №UA-EA-2019-10-18-000056-b від 24.10.2019 року) та визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №212009 від 28.11.2019 року, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка про слухання справи сповіщалася багаторазово, про що свідчать поштові повідомлення, які містяться в матеріалах справи, причини неявки, заяви про перенесення слухання справи, зміну адреси, або розгляд справи у її відсутність суду не надавала, тому суд вважав, що позивачка втратила інтерес до даної справи. 

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо, виходячи з наступного. 
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі – Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики ЄСПЛ, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію ЄСПЛ в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, в якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (див. рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А, №262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про це (див. рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви №7942/05 та №24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії» [ВП] (Avotins v. Latvia) [GC], заява №17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016 та «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А №274). 
Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17 та 18, від 06 лютого 2001 року).
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні ЄСПЛ по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні ЄСПЛ по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Як вбачається з матеріалів справи, про судові засідання, які були призначенні на 26.08.2020 року (а.с.54-55, 64-65) – поштова кореспонденція ОСОБА_1 не була вручена за закінченням строку зберігання, 21.09.2020 року (а.с. 114-115, 122, 123) – поштова кореспонденція ОСОБА_1 не була вручена через відсутність її за вказаною адресою, та 27.10.2020 року (а.с.146, 149) – поштова кореспонденція ОСОБА_1 не була вручена через відсутність її за вказаною адресою. Таким чином, позивач ОСОБА_1 не була повідомлена належним чином про час і місце судових засідань. Тобто, доказів отримання ОСОБА_1 судових повісток-повідомлень про час та місце слухання справи матеріали справи не містять.

Однак, судом не було враховано, що позивач ОСОБА_1 знята з реєстрації по АДРЕСА_1 і з 23.09.2017 року зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 (а.с.187), куди поштові повідомлення від суду першої інстанції жодного разу не направлялись.
Зазначені обставини свідчать про неналежне повідомлення позивача ОСОБА_1 про час і місце судових засідань, призначених на 26.08.2020 року, 21.09.2020 року та 27.10.2020 року, в якому була постановлена оскаржувана ухвала.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Отже, правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, при ненадходженні від нього заяви про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, оскільки матеріали справи підтверджують факт неповідомлення позивача ОСОБА_1  про призначення судових засідань на26.08.2020 року, 21.09.2020 року та 27.10.2020 року, про що було зазначено вище, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда

                Л.А. Гірняк

                О.С. Комлева