УХВАЛА

24 червня 2021 року 
м. Київ

Справа №  916/192/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючий, Кібенко О. Р., Мамалуя О. О., 
за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА»
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Діброви Г. І., Принцевської Н. М., Ярош А. І.
від 22 лютого 2021 року

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА»
про стягнення 2 360  000,00 грн 
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС»
про стягнення 138  799,82 грн 

за участю представників: 
позивача (відповідача за зустрічним позовом): Андрюхов С. Г.
відповідача (позивача за зустрічним позовом): Калітенко С. А.

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог та зустрічних позовних вимог.
У січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» про стягнення 2  360  000,00 грн збитків за договором транспортного експедирування № 02/25-02 від 25 лютого 2019 року, з яких: 
- 1  349  134,40 - вартість втраченого товару, 
- 940  562,07 - сума упущеної вигоди (неотриманий прибуток від реалізації товару), 
- 70  306,53 - сума вимушених витрат, пов`язані з поверненням вантажу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, уклавши з позивачем договір транспортного експедирування № 02/25-02 від 25 лютого 2019 року зобов`язався надати позивачу експедиційні послуги, пов`язані з перевезенням, супроводом, митним оформленням і доставкою вантажу та взяв на себе відповідальність за збереження (втрату, пошкодження, нестачу) вантажу з моменту прийняття його від морського перевізника і до видачі клієнту. Однак при наданні експедиційних послуг відповідач не перевірив вагу прийнятого вантажу, не забезпечив збереження вантажу, при передачі доставленого відповідачем як експедитором вантажу клієнту було виявлено, що доставлений вантаж не відповідає вантажу, вказаному в товаротранспортних документ, тобто виявлена повна втрата вантажу, з огляду на що позивач поніс незаплановані витрати, пов`язані з поверненням вантажу продавцю під митним контролем. 
27 лютого 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» звернулося до Господарського суду Одеської області із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС» про стягнення 138  799,82 грн заборгованості за договором транспортного експедирування № 02/25-02 від 25 лютого 2019 року, з яких: 116  374,54 грн - основний борг, 19  719,9 грн - пеня за порушення строків оплати послуг, 2  705,38 грн - три відсотки річних. Також позивач за зустрічним позовом просив стягнути судові витрати у сумі 24  332,00 грн, з яких: 2  102,00 грн - судовий збір, 22  230,00 - витрати на професійну правничу допомогу.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за зустрічним позовом в порушення умов договору транспортного експедирування                № 02/25-02 від 25 лютого 2019 року не здійснив оплату понесених позивачем за зустрічним позовом як експедитором в інтересах клієнта (відповідача за зустрічним позовом), додаткових витрат за цим договором.
2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.
Господарський суд Одеської області рішенням від 08 жовтня 2020 року відмовив у задоволенні первісної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС» у повному обсязі; витрати по сплаті судового збору у розмірі 35 400,00 грн поклав на позивача за первісним позовом, стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 72 391,25 грн. Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» задовольнив повністю: стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» заборгованість у розмірі 138 799,82 грн, 2 102,00 грн витрат по сплаті судового збору та 34 381,25 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач за первісним позовом не довів наявності повного складу цивільного правопорушення, необхідного для стягнення збитків, зокрема не довів наявності протиправної поведінки відповідача за первісним позовом, як обов`язкового елементу складу цивільного правопорушення, оскільки наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності підтверджують факт належного виконання відповідачем за первісним позовом як експедитором покладених на нього обов`язків відповідно до договору транспортного експедирування № 02/25-02 від 25 лютого 2019 року. 
Задовольняючи зустрічний позов, місцевий господарський суд визнав доведеним факт неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС» умов договору транспортного експедирування № 02/25-02 від 25 лютого 2019 року в частині повної та своєчасної оплати вартості додатково наданих позивачем за зустрічним позовом послуг, пов`язаних із реекспортом вантажу, з огляду на що дійшов висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог про стягнення основного боргу, пені та трьох відсотків річних. При цьому суд визнав правильним проведений позивачем за зустрічним позовом розрахунок цих заявлених до стягнення сум.
Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 22 лютого 2021 року скасував рішення Господарського суду Одеської області від 08 жовтня 2020 року у частині задоволення зустрічного позову, ухвалив у цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовив повністю. В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 08 жовтня 2020 року залишив без змін. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС» 3  153,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 16  300,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Скасовуючи рішення місцевого господарського суду в частині задоволення зустрічного позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач за зустрічним позовом не довів факту того, що додаткові витрати, заявлені ним до стягнення у межах зустрічного позову у цій справі, були понесені ним у зв`язку з виконанням договору транспортного експедирування № 02/25-02 від 25 лютого 2019 року, з огляду на що дійшов висновку про те, що за своєю правовою природою заявлені до стягнення за зустрічним позовом грошові кошти не є заборгованістю за цим договором та можуть бути предметом розгляду в суді при зверненні з вимогами про стягнення понесених додаткових витрат за цивільним законодавством. Врахувавши те, що матеріали справи не містять доказів зміни позивачем за зустрічним позовом предмету чи підстав заявлених вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливості стягнення заявлених позивачем за зустрічним позовом сум у цій справі, оскільки відповідно чинного процесуального законодавства суд позбавлений можливості самостійно виходити за межі заявлених позовних вимог, визначення яких належить до дискреційних повноважень саме позивача.
В іншій частині (у частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог) суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду.
У частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОВА КОМПАНІЯ «НАФТОТРАНС» 16  300,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ця сума витрат позивача за первісним позовом підтверджена належними та допустимими доказами, співмірна зі складністю справи та ціною позову. При цьому, будь-яких заперечень щодо цієї суми, її обґрунтованості й розрахунків, від відповідача за первісним позовом до апеляційного господарського суду не надходило.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22 лютого 2021 року, а рішення Господарського суду Одеської області від 08 жовтня 2020 року залишити в силі.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень скаржник послався на пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суд апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог неправильно застосував норми матеріального права, зокрема частини першу, восьму - десяту статті 9, статтю 10, частину другу статті 11, частину другу статті 11, частину другу статті 12, частину другу статті 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», статті 929, 932 Цивільного кодексу України, частину першу статті 307, статтю 316 Господарського кодексу України, не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у справі № 910/7230/18 та від 22 червня 2018 року у справі №  910/5820/17.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, посилаючись на те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову є законною та обґрунтованою, а доводи скаржника не спростовують правильні висновки суду апеляційної інстанції. 
Позивач за первісним позовом у відзиві на касаційну скаргу також просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 08 жовтня 2020 року у справі №  916/192/20 та постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 22 лютого 2021 року у частині відмови у задоволенні первісного позову і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 08 жовтня 2020 року, прийняти судове рішення про повернення майна або його вартості станом на дату подання або розгляду справи у суді касаційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування та порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні постанови у цій частині первісних позовних вимог.
Верховний Суд не бере до уваги ці наведені позивачем за первісним позовом у відзиві на касаційну скаргу вимоги і доводи, оскільки останні за своєю суттю та змістом фактично є вимогами і доводами касаційної скарги. Проте касаційна скарга позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) - Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» не предметом цього касаційного перегляду.
7. Розгляд клопотань.
01 червня 2021 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) надійшла заява від 29 травня 2021 року про відкладення розгляду касаційної скарги, у якій заявник просить відкласти розгляд касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАД ОДЕСА», надати касатору можливість направити на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» уточнену касаційну скаргу з додатками та інші подані заяви або клопотання, надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» новий строк для надання відзиву на уточнену касаційну скаргу.
В обґрунтування наявності підстав для відкладення розгляду справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» послалося на те, що ні уточнена касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАД ОДЕСА», ні інші подані касатором до Верховного Суду заяви, клопотання на поштову адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» не надходили, оскільки були направлені на іншу адресу, за якою Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» не знаходиться.
Відповідно до частини першої статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Розглянувши клопотання позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) про відкладення розгляду справи від 29 травня 2021 року, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення та відкладення розгляду справи, визначених у частині другій статті 202 Господарського процесуального кодексу України. Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» належним чином повідомлене про дату, час і місце судового засідання суду касаційної інстанції, що ним не заперечується, участь учасників справи в судовому засіданні судом касаційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а наведені Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» в обґрунтування відкладення розгляду справи обставини неотримання уточненої касаційної скарги та надіслання касатором уточненої касаційної не на поштову адресу Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» не є підставами для відкладення розгляду справи, визначеними у частині другій статті 202 Господарського процесуального кодексу України. 
Крім того Верховний Суд зазначає про те, що позивач за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) як учасник справи має право відповідно до пункту 1 частини першої статті 42 Господарського процесуального кодексу України ознайомитися з матеріалами справи, зокрема і з уточненою касаційною скаргою та іншими заявами та клопотаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАД ОДЕСА», подавши відповідне клопотання до Верховного Суду.
З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтова компанія «Нафтотранс» про відкладення розгляду справи.
8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанцій.
Верховний Суд, дослідивши доводи сторін, наведені у касаційній скарзі та у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши обґрунтованість заявленої скаржником підстави касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що касаційне провадження за поданою Товариством з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАД ОДЕСА» касаційною скаргою підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Як уже зазначалося, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. У касаційній скарзі позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) в обґрунтування підстави касаційного оскарження постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 22 лютого 2021 року у цій справі, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, послався на те, що суд апеляційної інстанції при розгляді зустрічної позовної вимоги про стягнення заборгованості за договором транспортного експедирування дійшов помилкового висновку про те, що позивач за зустрічним позовом (експедитор) відмовився від організації зворотного перевезення вантажу до Одеського морського порту за заявкою відповідача за зустрічним позовом (клієнта) та через місяць після такої відмови за відсутності передбаченої договором заявки клієнта здійснив зворотне перевезення вантажу за власною ініціативою, з огляду на що понесені ним у зв`язку з цим додаткові витрати не стосуються укладеного з відповідачем за зустрічним позовом договором експедирування. За твердженням позивача за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування частин першої, восьмої - десятої статті 9, статті 10, частини другої статті 11, частини другої статті 11, частини другої статті 12, частини другої статті 14 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», статей 929, 932 Цивільного кодексу України, частини першої статті 307, статті 316 Господарського кодексу України, викладені у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у справі № 910/7230/18 та від 22 червня 2018 року у справі №  910/5820/17.
За змістом пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже відповідно до положень пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Критеріями визначення подібності правовідносин в іншій аналогічній справі є: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет) (ухвала об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19).
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанов Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №  2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).
Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Проаналізувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №  910/5820/17 та від 20 вересня 2019 року у справі №  910/7230/18, на які послався скаржник у касаційній скарзі як на висновки Верховного Суду, що не були враховані судом апеляційної інстанції при вирішенні спору у цій справі в частині зустрічних позовних вимог, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними правовідносинам, які склалися між сторонами у цій справі № 916/192/20, що переглядається, з огляду на таке.
Предметом спору у цій справі № 916/192/20 за зустрічним позовом є стягнення заборгованості за укладеним між сторонами договором транспортного експедирування № 02/25-02 від 25.02.2019, що виникла внаслідок понесених експедитором додаткових витрат в інтересах клієнта в цілях виконання цього договору. 
Як на підставу зустрічних позовних вимог позивач послався на невиконання відповідачем за зустрічним позовом як клієнтом своїх передбачених пунктами 2.1.3., 3.2.7, 3.2.10., 3.2.11, 4.1., 4.2. договору зобов`язань з оплати додаткових витрат експедитора, які останній поніс в інтересах клієнта в цілях виконання цього договору. 
Правовими підставами зустрічного позову позивач визначив положення статей 629, 929, 931, 932, 933 Цивільного кодексу України, статті 9, 10, 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», пунктів 11.1., 14.1., 14.4. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року.
Учасниками справи за зустрічним позовом є сторони зазначеного договору транспортного експедирування № 02/25-02 від 25.02.2019: експедитор (позивач за зустрічним позовом) та клієнт (відповідач за зустрічним позовом).
Отже спірні правовідносини, що склалися між сторонами у цій справі за зустрічним позовом, є правовідносинами з приводу виконання договору транспортного експедирування.
Як вбачається спірні правовідносини, що склалися між сторонами у справах № 910/5820/17 та №  910/7230/18 (за зустрічним позовом), на які послався скаржник як на висновки Верховного Суду, що не були враховані судом апеляційної інстанції, при вирішенні спору у цій справі за зустрічними позовними вимогами, також є правовідносинами з приводу виконання договору транспортного експедирування, що склалися між сторонами таких договорів (експедитором та клієнтом). 
Проте самої лише подібності характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін спору недостатньо для визнання таких правовідносин подібними.
Щодо правовідносин у справі № 910/5820/17.
Предметом позову у справі № 910/5820/17 є стягнення заборгованості за укладеним між сторонами у зазначеній справі договором про надання послуг з транспортно-експедиційного обслуговування.
Підставою позову є невиконання замовником договірного обов`язку з оплати наданих йому експедитором передбачених договором послуг на замовлення відповідача.
Отже предметом стягнення у справі № 910/5820/17 є заборгованість з оплати вартості наданих експедитором послуг з транспортно-експедиційного обслуговування, обумовлених договором, а не заборгованість з оплати експедитору вартості понесених ним додаткових витрат за договором.
При цьому у межах справи № 910/5820/17 були встановлені обставини надання експедитором послуг, передбачених договором. Обставини того, чи були понесені експедитором додаткові витрати пов`язані з виконанням умов договору транспортного експедирування, які мають місце у цій справі, були відсутні та не досліджувалися судами у межах справи № 910/5820/17.
Наведене свідчить про те, що правовідносини у справі № 910/5820/17 ні за предметом, ні за підставами, ні за фактичними обставинами позову не є подібними правовідносинам у цій справі № 916/192/20, що переглядається.
Щодо правовідносин у справі № 910/7230/18.
Предметом зустрічного позову у справі № 910/7230/18, на висновки Верховного Суду у яких послався скаржник, також як і у цій справі №  916/192/20, що переглядається, було стягнення заборгованості з оплати експедитору вартості понесених ним додаткових витрат в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.
Разом з цим, як свідчать встановлені судами фактичні обставини у справі №  910/7230/18 спірні правовідносини у зазначеній справі хоча і склалися з приводу виконання договору транспортного експедирування, проте стосувалися перевезення вантажу залізничним транспортом. 
Натомість у цій справі № 916/192/20, що переглядається, спірні правовідносини стосуються перевезення вантажу автомобільним транспортом.
Відповідно до встановлених обставини у справі № 910/7230/18 експедиційні послуги надавалися експедитором клієнту при перевезення вантажу залізничним транспортом, що зумовило характер понесених експедитором додаткових витрат (у вигляді додаткової плати за користування залізничними вагонами у періоди їх затримки, збору за зберігання вантажів у вагонах, за проведення маневрових робіт), та визначило, яке законодавство підлягає застосуванню до таких правовідносин. Зокрема як свідчать ухвалені судами усіх інстанцій рішення у справі № 910/7230/18 спірні правовідносини вирішувалися судами перш за все із застосуванням законодавства, що регулює правовідносини перевезення вантажів залізничним транспортом.
Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2019 року у справі № 910/7230/18 також застосував положення законодавства, що регулює правовідносини перевезення вантажів залізничним транспортом, а також застосував та послався і на норми Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність». Проте висновки Верховного Суду щодо того, як необхідно застосовувати норми цього закону у зазначеній постанові відсутні.
З огляду на викладене у касаційній скарзі у цій справі № 916/192/20 скаржник лише посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм чинного законодавства, яке регулює правовідносини у сфері надання експедиційних послуг, проте не зазначає, які конкретно висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постанові від 20 вересня 2019 року у справі №  910/7230/18, не були враховані судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, враховуючи те, що такі висновки відсутні.
Крім того відповідно до частини другої статті 12 норми Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодування документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.
Верховний Суд, враховуючи положення зазначеної норми закону, зазначає про те, що обставини того, чи були додаткові витрати експедитора понесені в інтересах клієнта та в цілях виконання укладеного між ними договору транспортного експедирування, є оціночними та у кожній окремій справі встановлюються з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів.
З огляду на викладене, як свідчать встановлені судами у справі №  910/7230/18 обставини, додаткові витрати були понесені експедитором при наданні послуг з організації перевезень вантажів клієнта, узгоджених заявками останнього. Натомість у цій справі, як встановив суд апеляційної інстанції, додаткові витрати були понесені експедитором при наданні експедиційних послуг, щодо яких відсутні надані клієнтом експедитору завдання, заявки та / або укладені додаткові угоди до договору транспортного експедирування. 
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що правовідносини у справі № 910/7230/18 ні за правовим регулюванням, ні за фактичними обставинами справи не є подібними правовідносинам у цій справі №  916/192/20, що переглядається. 
Висновки Верховного Суду, що містяться у постанові від 20 вересня 2019 року у справі № 910/7230/18, були зроблені в інших, ніж у цій справі №  916/192/20 правовідносинах, які не стосуються перевезення вантажу автомобільним транспортом, за інших фактичних обставин щодо надання експедиційних послуг, встановлених судами попередніх інстанцій, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними. Крім того постанова Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у справі № 910/7230/18 не містить висновків щодо того, як необхідно застосовувати норми чинного законодавства, що регулюють відносини транспортного експедирування, а містить лише посилання на ці норми.
З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Інші доводи скаржника у касаційній скарзі стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України. Зміст касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із судовими рішеннями.
При цьому Верховний Суд враховує та зазначає про те, що інших підстав касаційного оскарження судових рішень, ніж підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник не навів, що також унеможливлює надання судом касаційної скарги іншим доводам скаржника, зокрема тим, що стосуються порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Скаржник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при ухваленні постанови в частині правничої допомоги в обґрунтування цих доводів не посилається на жодну підставу касаційного оскарження, передбачену частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що унеможливлює касаційний перегляд оскаржуваної постанови у цій частині.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22 лютого 2021 року у справі № 916/192/20 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).
Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МІТРІДАТ ОДЕСА» на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 22 лютого 2021 року у справі №  916/192/20 закрити.
2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                          О. Баранець 

Судді                                                                                                    О. Кібенко

                                                                                                    О. Мамалуй