Справа № 453/380/20                                Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/3325/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 53

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
за участі секретаря: Сеньків Х.І.,
з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , розглянувши у режимі відео конференції у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року та на додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_3 в особі уповноваженого представника - адвоката Кенца Р.І. (ордер про надання правової допомоги серії ЖТ № 058561 від 13 березня 2020 року, оригінал міститься у справі, а. с. 5) звернувся у Сколівський районний суд Львівської області (за місцем заподіяння шкоди) з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 128 998 грн. 98 коп. майнової шкоди та 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а всього - 158 998 грн. 98 коп. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за пред`явлення позовних вимог, у розмірі 1 589 грн. 98 коп., позивач просив покласти на відповідача.
Позов ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що він є власником транспортного засобу марки HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 , котрим керував 21 серпня 2019 року та з котрим ввечері зазначеного дня на автодорозі Київ-Чоп, у с. Коростів Сколівського району Львівської області зіткнувся транспортний засіб марки RENAULT MEGANE SCENIC д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . 
Постановою судді Шацького районного суду Волинської області від 07 листопада 2019 року у справі № 170/748/19, провадження № 3/170/438/19, котра 19 листопада 2019 року набрала законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди та накладено адміністративне стягнення. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» згідно полісу № ЕР.138363809, кого позивач у визначені законом строки та порядку повідомив про настання страхового випадку. 
Крім того, 27 серпня 2019 року аварійним комісаром-оцінювачем ОСОБА_5 , за заявою позивача, з метою попередньо визначити дійсну вартість відновлювального ремонту, було проведено огляд належного йому й пошкодженого транспортного засобу, за результатами чого складено звіт № 850/19 про оцінку автомобіля, за змістом котрого вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зносу складає 179 402 грн. 93 коп. 
Зорієнтувавшись в орієнтовній вартості ремонтних робіт, з метою проведення відновлювального ремонту свого автомобіля, позивач 18 вересня 2019 року звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , який надав йому рахунок-фактуру від 18 вересня 2019 року та, у подальшому, за досягнутою домовленістю, упродовж березня-квітня 2020 року здійснив усі роботи по відновленню автомобіля, про що надав оформлений у встановленому порядку акт виконаних робіт від 07 квітня 2020 року, на загальну суму 190 632 грн. 30 коп. і саме такий розмір шкоди, заподіяної майну, позивач вважає вірним, так як він відображає реальні збитки, понесені на відновлення автомобіля. 
Крім того, позивачем понесено додаткові витрати на оплату вартості транспортування пошкодженого автомобіля до місця проживання у розмірі 5 250 грн. та на оплату вартості послуг аварійного комісара-оцінювача ОСОБА_5 у розмірі 2 550 грн.
Також позивач посилався на знищення у дорожньо-транспортній пригоді цінних речей, котрі належали його дружині - ОСОБА_7 , яка теж постраждала внаслідок цієї пригоди, а вартість таких речей (ювелірних виробів) позивачем оцінено у загальному розмірі 28 566 грн.
Відповідно, загальний розмір заподіяної позивачеві майнової шкоди, становить 226 998 грн. 30 коп.
У свою чергу, страховик відповідача перерахував позивачеві страхове відшкодування за заподіяну шкоду його майну у максимальному ліміті - у розмірі 98 000 грн., з огляду на що розмір майнової шкоди слід зменшити з урахуванням страхового відшкодування, а саме до розміру 128 998 грн. 30 коп.
Окремо позивач зазначає про заподіяння йому винними протиправними діями відповідача й моральної шкоди, котру він оцінює у розмірі 30 000 грн., посилаючись при цьому на отримані ним у дорожньо-транспортні пригоді травми й своє тривале лікування, а також перебування його дружини під час цієї дорожньо-транспортної пригоди у стані вагітності, перебування в автомобілі ще їхньої малолітньої дочки, й понесення ними усіма значних душевних хвилювань, отримання шоку та, як наслідок, страждань психологічного характеру. 
Відтак, позивач просив на підставі ст. ст. 22-23, 1166-1167, 1187, 1192, 1194 ЦК України позов задовольнити.
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року позовні вимогизадоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 110 432 (сто десять тисяч чотириста тридцять дві) грн. 30 коп. на відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 104 (одна тисяча сто чотири) грн. 32 коп. судових витрат у справі.
Додатковим рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 рокузменшено розмір витрат на професійну правничу допомогу та стягнуто з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_3 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. зазначених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року та на додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що основним доказом розміру понесених позивачем збитків у зв`язку з відновленням пошкодженого автомобіля позивач та суд вважали рахунок-фактуру та акт виконаних робіт на загальну суму 190 632 грн. 30 коп. Посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.09.2018 року у справі № 753/21177/16-ц, відповідно до яких рахунок та акти виконаних робіт надані СТО не є належним та допустимим доказом у справі. Стверджує, що Верховний Суд відкинув як доказ акт виконаних робіт з СТО та надав перевагу оцінці проведеній страховою компанією, на підставі якої було здійснено виплату страхового відшкодування. Зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги посилання відповідача на відсутність первинного платіжного документа, який би свідчив про проведення позивачем оплати за відновлення свого пошкодженого автомобіля, а також на відсутність у фізичної особи-підприємця ФОП ОСОБА_6 такого виду діяльності, як продаж складових частин (у тому числі вживаних) до транспортних засобів і як наслідок неможливість проведення ним продажу деталей. Стверджує, що будь-які належні і допустимі докази щодо вартості використаних матеріалів, які встановлені на автомобіль при його ремонті до суду ні стороною позивача, ні ФОП ОСОБА_6 не надані. Вважає, що розрахунок заподіяної шкоди виконаний оцінювачем ОСОБА_8 в аварійному сертифікаті №816/09/19 є належним і допустимим доказом для визначення розміру майнової шкоди та визнає майнову шкоду у розмірі 8066 грн. 91 коп. Не погоджується з рішенням суду також щодо відшкодування моральної шкоди та вважає, що визначений судом розмір відшкодування такої не відповідає вимогам розумності та справедливості. 
Просить рішення суду змінити, постановити рішення яким стягнути з нього на користь ОСОБА_3 8066 грн. 91 коп. та зменшити розмір моральної шкоди.
Щодо додаткового рішення, зазначає, що заява про розподіл судових витрат датована 19 серпня 2020 року - поза межами 5 денного строку з дати ухвалення рішення суду. Стверджує, що подані стороною позивача документи не підтверджують фактичну сплату готівкою чи банківським переказом коштів за надання послуг з правничої допомоги. Вважає, що визначені судом першої інстанції витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн. не пропорційні ціні позову. 
Просить зменшити заявлену стороною позивача до відшкодування суму витрат на правничу допомогу. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 21 серпня 2019 року о 20.50 год. на ділянці автодороги Київ-Чоп, що у с. Коростів Сколівського району Львівської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки RENAULT MEGANE SCENIC д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу марки HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , у котрому були присутні ще пасажири, серед яких дружина позивача - ОСОБА_7 та їх малолітня дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого обидва автомобілі зазнали механічних ушкоджень, а позивач отримав легкі тілесні ушкодження. При цьому, дружина позивача - ОСОБА_7 станом на дату вчинення вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди перебувала у стані вагітності.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 06 серпня 2008 року (копія міститься у справі, а. с. 20), власником транспортного засобу марки HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 , станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди та станом на дату ухвалення даного рішення по справі, був та є позивач.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 26 вересня 2014 року (копія міститься у справі, а. с. 206), у сукупності з іншими наявними у справі письмовими доказами (а. с. 150-151), власником транспортного засобу марки RENAULT MEGANE SCENIC д.н.з. НОМЕР_2 , станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_1 .
Як вбачається з постанови судді Шацького районного суду Волинської області Сушик Н.В., винесеної 07 листопада 2019 року у справі № 170/748/19, провадження № 3/170/438/19, котра 19 листопада 2019 року набрала законної сили (копія міститься у справі, а. с. 6), у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди визнано винним відповідача та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн.
В силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, суд у межах пред`явлених у даній справі позовних вимог про правові наслідки дій відповідача, стосовно якого винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення, котра набрала законної сили, прийняв таку постанову до уваги як обов`язкову у питанні, чи мала місце така дія та чи вчинена вона з вини відповідача, у зв`язку з чим оцінку обставині щодо вини відповідача у вчиненні ним дорожньо-транспортної пригоди за його участі та участі позивача не надавав, а вина відповідача у вчиненні ним дорожньо-транспортної пригоди вважається встановленою у межах справи про адміністративне правопорушення.
Судом у межах даної цивільної справи встановлено, що на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача як водія автомобіля RENAULT MEGANE SCENIC д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (у формі полісу) № ЕР/138363809 від 19 червня 2019 року, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 100 000 грн., з урахуванням франшизи, у розмірі 2 000 грн. Інформацію щодо ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну життю й здоров`ю, матеріали справи не містять. Строк дії договору становив з 20 червня 2019 року по 19 червня 2020 року включно.
Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 станом на дату вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди був власником транспортного засобу марки RENAULT MEGANE SCENIC д.н.з. НОМЕР_2 , з огляду на що, положення ст. 1187 ЦК України, котра врегульовує порядок відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом як джерелом підвищеної небезпеки та покладення такого обов`язку по відшкодуванню шкоди на власника джерела підвищеної небезпеки, у даному випадку підлягають застосуванню судом.
Крім того, така заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнова шкода, виходячи з положень ст. ст. 15-16 ЦК України, ст. ст. 4-5 ЦПК України та при обраному позивачем способові захисту, може бути відшкодована й на загальних підставах, визначених чинним законодавством.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
За змістом ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд, за вибором потерпілого, може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір матеріальних збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Позивач стверджував, що протягом березня-квітня 2020 року відновив належний йому автомобіль HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 , так як існувала значна потреба у його використанні. 
На підтвердження реальної вартості виконаних робіт, що були необхідними для відновлення пошкодженого автомобіля позивача, останнім надано суду рахунок-фактуру від 18 вересня 2019 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (копія міститься у справі, а. с. 24-28) та акт виконаних робіт від 07 квітня 2020 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (копія міститься у справі, а. с. 132-136), на загальну суму 190 632 грн. 30 коп.
Крім того, попередньо позивачем, у зв`язку із незгодою із розміром вартості відновлювального ремонту його автомобіля, визначеної страховиком із значним заниженням такої вартості, для визначення більш точної вартості відновлювального ремонту, на його ж замовлення, аварійним комісаром-оцінювачем ОСОБА_5 28 жовтня 2019 року складено звіт № 850/19 про оцінку автомобіля (копія мітиться у справі, а. с. 29-53), згідно котрого вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових належного позивачеві транспортного засобу марки HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 становить 179 402 грн. 93 коп..
Суд зазначив, що розмір вартості відновлювального ремонту належного позивачеві автомобіля, визначений аварійним комісаром-оцінювачем (з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу) - 179 402 грн. 93 коп., та вартість відновлювального ремонту цього автомобіля в силу виконання відповідних робіт, на виконання досягнутої домовленості з позивачем, фізичною-особою підприємцем - 190 632 грн. 30 коп., є приблизно однаковою, з незначною похибкою, що додатково підтверджує про можливість понесення позивачем витрат на відновлення свого пошкодженого автомобіля саме у сумі 190 632 грн. 30 коп.
Суд обґрунтовано не взяв до уваги посилання відповідача та його представника як на одні з підстав заперечень проти позову, на відсутність первинного платіжного документа, котрий би свідчив про проведення позивачем оплати за відновлення свого пошкодженого автомобіля, а також на відсутність у фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 такого виду діяльності як продаж складових частин (у тому числі вживаних) до транспортних засобів і, як наслідок, неможливість проведення ним таких робіт з урахуванням продажу деталей, та зазначив з цього приводу наступне.
Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина колісних транспортних засобів - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).
Таким чином, ремонт пошкодженого автомобіля нерозривно пов`язаний із заміною його складових частин, з огляду на що основний вид діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , до якого звернувся позивач для проведення відновлювального ремонту свого автомобіля, що значиться як 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (а. с. 103, 232-233), у повній мірі відповідає комплексу операцій, що були проведені зазначеним підприємцем для відновлення справності та ресурсу належного позивачеві автомобіля й детально відображені в акті виконаних робіт від 07 квітня 2020 року.
У свою чергу, хоча й рахунок-фактура фізичної-особи підприємця ОСОБА_6 від 18 вересня 2019 року не у повній мірі відповідає ознакам первинного платіжного документа, визначеним Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та є розрахунково-платіжним документом, котрий лише передбачає виставлення суми у розмірі 190 632 грн. 30 коп. до оплати позивачем як замовником робіт по відновленню свого пошкодженого автомобіля, однак, враховуючи ту обставину, що факт виконання цим підприємцем зазначених робіт у повному обсязі й детально підтверджений актом приймання-передачі виконаних робіт від 07 квітня 2020 року, а також фактичне здійснення господарської операції, суд у даному, конкретному випадку, правильно визнав вищевказані документи такими, що у своїй сукупності та в силу реального проведення ремонтних робіт автомобіля, свідчать про понесення позивачем витрат на відновлення свого пошкодженого автомобіля саме у сумі 190 632 грн. 30 коп.
В силу ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Як встановлено судом, страховиком відповідача ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» на підставі страхового акта № UA2019082100062/L01/03 від 28.11.2019 року та розрахунку страхового відшкодування до цього страхового акта (копії містяться у справі, а. с. 143), прийнято рішення про виплату та виплачено позивачеві страхове відшкодування у розмірі 98 000 грн., тобто у повному ліміті відповідальності за шкоду, заподіяну майну, згідно полісу № ЕР/138363809 від 19 червня 2019 року (з урахуванням франшизи). 
Як убачається з аварійного сертифікату № 618/09/19 щодо розрахунку визначення заподіяної позивачеві майнової шкоди, виконаному 30 вересня 2019 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 на замовлення «Страхова компанія «ПЗУ Україна»», ринкова вартість транспортного засобу HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 до пошкодження становила 325542,25 грн., а вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 267094,23 грн. (з ПДВ на запчастини та матеріали). (том 1 а. с. 169-190)
При цьому, розмір страхового відшкодування був обчислений на підставі вищезазначеного  аварійного сертифікату № 618/09/19, згідно котрого розмір такої майнової шкоди складає 116 799 грн. 70 коп. (з ПДВ на запасні частини) та 100 816 грн. 91 коп. (без ПДВ на запасні частини).
У судовому засіданні в суді першої інстанції позивачем та його представником стверджено про висловлену свого часу страховику незгоду із розміром заподіяної шкоди, визначеним у складеному фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 аварійному сертифікаті № 618/09/19, оскільки такий розмір заподіяної шкоди майну є очевидно заменшеним, у зв`язку з чим, як у же йшлося вище, для визначення більш точної й реальної вартості відновлювального ремонту свого автомобіля, на його ж замовлення, аварійним комісаром-оцінювачем ОСОБА_5 28 жовтня 2019 року складено звіт № 850/19 про оцінку автомобіля (копія мітиться у справі, а. с. 29-53).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такий розмір заподіяної майнової шкоди у будь-якому випадку був вищим за визначений у страховому полісі ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, котрий становив 100 000 грн., з урахуванням франшизи 2 000 грн., а відтак позивач не міг оспорювати рішення страховика про розмір страхової виплати у сумі 98 000 грн., а оспорювання такого рішення не мало б логічного пояснення та не призвело б до захисту його прав на повне відшкодування заподіяної майнової шкоди страховиком, котра вважалася ним відшкодованою у межах ліміту повністю.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що такий розвиток подій після настання дорожньо-транспортної пригоди за участі належного позивачеві автомобіля (повідомлення про страховий випадок; складення на замовлення страховика аварійного сертифіката № 618/09/19 щодо розрахунку заподіяної майнової шкоди; незгода позивача із проведеним страховиком розрахунком шкоди та складення на його замовлення аварійним комісаром-оцінювачем звіту № 850/19 про оцінку автомобіля; відновлення на замовлення позивача фізичною особою підприємцем автомобіля та надання ним підтверджуючих документів про реальну вартість такого відновлення) послідовним та таким, що відповідає зібраним у справі й дослідженим доказам. 
Крім того, щодо таких обставин, суд першої інстанції правильно звернув увагу на право позивача самостійно відремонтувати свій автомобіль після пошкодження його у дорожньо-транспортній пригоді, котра сталася з вини відповідача, не очікуючи тривалий час на відшкодування останнім різниці у заподіяній майновій шкоді після сплати його страховиком страхового відшкодування, розмір котрого не є достатнім для відновлення автомобіля, а надання позивачеві фізичною особою-підприємцем документів на підтвердження здійснення господарської операції, котрі за змістом відповідають (чи не відповідають) вимогам закону, не залежить від останнього, та не може впливати на відновлення порушеного права особи щодо відшкодування шкоди у розмірі витрат, понесених на відновлення своєї пошкодженої речі.
Суд правильно зазначив, що при зібраних матеріалах справи позиція сторони відповідача, котра зводиться до достатності для відновлення позивачем автомобіля лише отриманого ним страхового відшкодування, не узгоджується з приписами ст. ст. 2, 4, 10 ЦПК України, котрі визначають справедливість як одну із загальних засад цивільного судочинства.
Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що з відповідача на користь позивача для повного відшкодування завданої останньому шкоди, підлягає до стягнення різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), котра становить 92 632 грн. 30 коп., до котрої слід також додати понесені позивачем й документально підтверджені (а. с. 8-9) витрати щодо перевезення пошкодженого автомобіля позивача після вчинення дорожньо-транспортної пригоди додому у розмірі 5 250 грн., а всього - 97 882 грн. 30 коп.. 
Щодо понесених позивачем й документально підтверджених витрат (а. с. 22-23) на виконання на його замовлення аварійним комісаром-оцінювачем звіту № 850/19 про оцінку автомобіля у розмірі 2 550 грн., то такі до стягнення не підлягають, так як судом стягується майнова шкода, виходячи із реального її розміру, а не попереднього розміру, визначеного у наведеному звіті.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не підлягають до стягнення й витрати, пов`язані із пошкодженням під час дорожньо-транспортної пригоди та втратою після цієї події ювелірних виробів (коштовностей), належних дружині позивача - ОСОБА_7 , оскільки такі, в силу положень чинного СК України, відносяться до майна, що є особистою приватною власністю дружини позивача, а остання з відповідною вимогою до відповідача про стягнення вартості цього пошкодженого чи знищеного майна у межах пред`явлених у даній справі позовних вимог не зверталась.
Щодо заподіяної позивачеві моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив наступне.
Розмір на відшкодування моральної шкоди у сумі 30 000 грн. суд вважав завищеним. Виходячи із принципів рівності, поміркованості, розумності та справедливості, характеру й обсягу моральних страждань, а також встановленого розміру заподіяних майнових збитків, суд визнав доведеним та достатнім стягнути з відповідача на користь позивача 12 550 грн. на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. 
При цьому, суд взяв до уваги ті обставини, що позивач після дорожньо-транспортної пригоди 21 серпня 2019 року, зважаючи на недостатність страхового відшкодування, отриманого лише 28 листопада 2019 року, був змушений вживати заходів для якнайшвидшого відновлення свого пошкодженого автомобіля, котрий, зважаючи на його спосіб життя та певні наявні у той момент сімейні обставини (перебування дружини у стані вагітності, перебування на їх утримання малолітньої дочки), був їм вкрай необхідним. 
Такий стан речей, котрий на певний період часу повністю змінив звичний для сім`ї позивача стиль життя, призвів до виникнення у нього депресій, тривоги та порушення сну, неможливості реалізації ним своїх звичок та бажань, здійснення підприємницької діяльності. 
Також суд враховував й майновий стан відповідача, який є працездатною особою, що, відповідно, вплине на можливість виконання ним даного судового рішення у цій частині без істотних для нього наслідків. 
Судом також враховано положення чинного законодавства про те, що розмір на відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, у зв`язку з чим суд, беручи до уваги душевні страждання позивача з приводу протиправних дій відповідача щодо нього та присутніх у його автомобілі на час дорожньо-транспортної пригоди вагітної дружини й малолітньої дочки, і неможливість реалізації ним своїх звичок та бажань, обґрунтовано визнав його доведеним та достатнім для стягнення на підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України, у розмірі 12 550 грн. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Доводи апеляційної скарги щодо додаткового рішення також висновків суду не спростовують, судом першої інстанції враховано клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягали розподілу між сторонами, суд дійшов обґрунтованого висновку про недотримання у повному обсязі стороною позивача вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, що є наслідком застосування положень ч. 5 ст. 137 цього Кодексу для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, а тому, суд правильно стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати за правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 14 серпня 2020 року залишити без змін.
Додаткове рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.