ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2021 року
м. Харків
справа №635/5839/18
провадження №22-ц/818/416/21
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» Омельченко Євгена Володимировича на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 03 липня 2020 року у складі судді Назаренко О.В.,
УСТАНОВИВ:
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору від 14.04.2017 №АВН0RG173180011085, що був укладений між ним та Акціонерним товариством «Акцент-Банк» (надалі АТ «А-Банк»).
В обґрунтування позову посилався на те, що 14.04.2017 ФОП ОСОБА_2 позивачу було запропоновано укласти договір щодо придбання та встановлення металопластикових вікон у його домоволодінні. ФОП ОСОБА_2 позивачу було запропоновано звернутися до представника АТ «А-Банк» для з`ясування можливості та умов отримання кредиту на оплату придбання встановлення металопластикових вікон. Представником АТ «А-Банк» запропоновано позивачу з метою з`ясування, чи може банк надати йому кредит, скласти та подати до банку заяву позичальника №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017. Така заява була складена представником банку та підписана позивачем. Кредитний договір як окремий документ позивач не складав та не підписував. В подальшому АТ «А-Банк» повідомив позивача про виконання з боку банку кредитного договору № АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 в частині надання кредитних коштів шляхом перерахування коштів на СПД ОСОБА_3 . Позивач вважає, що спірний кредитний договір є недійсним, оскільки укладений з використанням нечесної ділової практики, а також з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Також наголошував на тому, що не мав будь-яких правовідносин з СПД ОСОБА_3 , не отримував від зазначеного суб`єкта товарів та/або послуг.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017, укладений між ОСОБА_1 та АТ «А-Банк».
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладений 14.04.2017 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 договір індивідуального замовлення №00004 не містить умов про оплату вартості виробів за рахунок кредитних коштів. Спірний кредитний договір є споживчим; умови його пунктів 4-6 є несправедливими, суперечать положенням частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому є недійсними з моменту укладення кредитного договору. Суд вважав, що визнання вказаних пунктів кредитного договору недійсними фактично позбавляє кредитний договір економічного сенсу для банку, оскільки передбачали сплату «винагороди за надання фінансового інструменту», а отже без включення до спірного договору цих пунктів, кредитний договір не був би укладений; а також зумовлює зміну інших його положень, а також зміну Графіку погашення кредиту та змісту Довідки про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, які є його невід`ємними частинами. На підставі викладеного суд прийшов висновку про визнання кредитного договору недійсним у цілому. Спірний договір не містить дати видачі кредиту, порядку зміни і припинення дії договору, прав та обов`язків сторін, їх відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору, що свідчить про його невідповідність вимогам Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Суд не знайшов підстав для задоволення вимоги відповідача про застосування частини 1 статті 1057-1 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України у разі визнання недійсним кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що на ім`я позивача відкрито рахунок, з якого було списано грошові кошти згідно меморіальних ордерів від 14.04.2017 на користь СПД ОСОБА_3 в сумі 16360,00 грн. та на користь ОСОБА_1 в сумі 654,40 грн.; розпорядження позивача на перерахування коштів в матеріалах справи відсутнє. Суд вважав, що Умови і правила надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», розміщені на сайті відповідача, не містять підпису позивача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.04.2017 шляхом підписання заяви. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та правила надання банківських послуг розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент укладення спірного договору містили умови, на які посилається відповідач. На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту отримання ОСОБА_1 коштів на виконання кредитного договору від АТ «Акцент-Банк», в зв`язку з чим не вбачається застосування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною 1 статті 216, частиною 1 статті 1057-1 ЦК України; інші аргументи, наведені в процесуальних документах відповідача, не спростовують висновків суду.
Не погодившись з рішенням суду представник АТ «А-Банк» подав апеляційну скаргу, якою просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2020 року; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити; стягнути на користь АТ «Акцент-Банк» з ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги в розмірі судового збору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення постановлене з порушенням матеріальних норм права. Банк повідомив позивача про орієнтовну сукупну вартість кредиту; комісія пов`язана з одержанням кредиту, оскільки є частиною ефективної процентної ставки. Банком також виконана вимога про зазначення в договорі про надання споживчого кредиту детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Також апелянт не погоджується з висновком суду щодо недійсності договору в цілому, оскільки відповідна експертиза проведена не була, і висновок про недоцільність укладення договору при визнанні окремих його пунктів недійсними є незрозумілим. В договорі зазначена дата його укладення, яка є і датою видачі кредиту; зазначені сума і строк дії договору; умови дострокового розірвання договору зазначені в Умовах і Правилах надання банківських послуг у А-Банку; в заяві позичальника зазначені права та обов`язки, відповідальність. Апелянт не погоджується з висновком суду щодо того, що пункт 9 Заяви позичальника не є розпорядженням позивача на перерахунок кредитних коштів на рахунок СПД ОСОБА_3 . Підтвердженням відкриття рахунку на ім`я позивача представник банку вважає його зазначення в меморіальному ордері, який є офіційним банківським документом, що підтверджує факт сплати зазначених коштів, а отже при визнанні правочину недійсним отримані позивачем кошти повинні бути повернуті. На час укладення кредитного договору чинним законодавством банкам не заборонялось встановлення комісії в договорах про споживче кредитування.
Представником позивача був поданий відзив на апеляційну скаргу. Рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим. Зазначає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору). Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). Чинне законодавство не передбачає обов`язок суду призначати експертизу щодо можливості застосування положень статті 217 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Сторони відповідних клопотань не заявляли. Апелянтом не доведено, що на виконання договору позивачем отримано будь-які кошти. Позивач не мав в АТ «А-Банк» рахунку; будь-яких розпоряджень щодо списання грошових коштів з рахунка клієнта позивач банку не надавав. Меморіальний ордер сам по собі не свідчить про розпорядження позивача на списання коштів з його рахунку. Позивач не мав правових відносин з СПД ОСОБА_3 .
Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 374 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 14.04.2017 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір індивідуального замовлення №00004, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця, а замовник оплатити та прийняти готові вироби відповідно до умов дійсного договору. Вартість виробів становить 16360,00 грн. (а.с. 6-7).
14.04.2017 ОСОБА_1 подав заяву позичальника АВH0RG173180011085 до АТ «Акцент-Банк». Заява була складена представником АТ «Акцент-Банк» Сосненко Ю.В. та підписана позивачем (а.с. 23).
Відповідно до пунктів 1-5 Заяви сума та валюта кредиту становить 17014,40 грн.; строк кредиту становить 36 місяців: з 14.04.2017 до 13.04.2020 включно; відсоткова ставка (фіксована) становить 0,12% річних; єдиноразова винагорода за надання фінансового інструменту – 654,40 грн.; щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 680,58 грн.
Згідно пункту 9 Заяви кредит надається Позичальнику на наступні цілі: а) оплати/часткової оплати товару згідно з переліком шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок СПД ОСОБА_3 . Предметом застави є металопластикові конструкції Rotta 4-16-4 в кількості 1 шт., вартістю 16360 грн.; б) на сплату єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту, в розмірі 654,40 грн., згідно пункту 4 даної Заяви, шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок Банку.
Згідно пункту 13 указаної Заяви своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ «Акцент-Банк», а саме мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями Позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та державні субсидії, на які Позичальник має право, і відомості про те, від кого Позичальник може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Згідно пункту 15 Заяви ОСОБА_1 погодився, що ця Заява разом із запропонованими ПАТ «Акцент-Банк» Умовами та правилами, що розміщені на сайті банку www.a-bank.com.ua, Тарифами складає між ним і Банком кредитно-заставний договір, що посвідчив своїм підписом.
Відповідно до пункту 16 Заяви ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що отримав/зобов`язується отримати товар згідно з рахунком-фактурою №116 від 14.04.2017 у повному обсязі.
Також ОСОБА_1 підписана довідка про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, відповідно до якої ОСОБА_1 підтвердив, що А-Банк письмово проінформував його про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, зокрема, про: умови кредитування (можливу суму кредиту, строк кредиту, мету кредиту, форми та види забезпечення кредиту, наявні форми та види кредитування А-Банку, тип процентної ставки, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування); орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги, можливості та умови дострокового повернення кредиту); інші умови, передбачені законодавством; графік погашення кредиту за № договору АВH0RG173180011085 від 14.04.2017 (а.с. 23-25).
Згідно указаної довідки сукупна вартість кредиту складається з: вартість товару – 16360 грн., строк кредитування – 36 місяців, сума кредиту – 17014,40грн., винагорода за надання фінансового інструменту (одноразово) – 4%, процентна ставка за кредитом (річна) нараховується на залишок суми кредиту – 0,12%, винагорода за надання фінансового інструменту (щомісячно) – 4%, фактична процентна ставка – 87,69%, сума платежів за розрахунковий період – 41548,07 грн., абсолютне значення подорожчання кредиту – 25188,07 грн.
Згідно меморіального ордеру №BLFZ0XCG91 від 14.04.2017, платник ОСОБА_1 , банк платника «А-Банк», сплатив одержувачу СПД ОСОБА_3 16360 грн., відповідно рахунка-фактури №116 від 14.04.2017 без Н (а.с. 26, 27).
Згідно меморіального ордеру №МBF5 від 14.04.2017, платник ОСОБА_1 , банк платника «А-Банк», здійснив переказ одержувачу ОСОБА_1 , банк платника «А-Банк», 654,40 грн., відповідно до кредитного договору №АВH0RG173180011085 від 14.04.2017 (а.с. 28).
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання кредитного договору №АВH0RG173180011085 від 14.04.2017 недійсним у цілому, виходячи з наступного.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.
Згідно частини 3 указаної статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Тобто, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до статті 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Зазначений Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит – це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Тобто, споживчий кредит (кредит) – грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно із частинами 1, 2 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо суми кредиту, строку, на який кредит одержано, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить його підпис у заяві позичальника АВH0RG173180011085, довідці про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, графіку погашення кредиту до договору №АВH0RG173180011085 від 14.04.2017.
Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування. У договорі вказана сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. Позивач погодився з умовами кредитування, підписав перелічені вище документи 14.04.2017.
Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.
В матеріалах справи наявний графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який підписаний сторонами у справі. Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача в договорі свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, а пункт 15 Заяви Позичальника АВH0RG173180011085 прямо спростовує посилання позивача на факт відсутності кредитного договору в вигляді окремого документу як на підставу визнання правочину нікчемним.
З матеріалів справи вбачається, що 08.06.2017 позивач звертався до «А-Банку» з листом, за яким отримав відповідь про неможливість перерахунку кредитного договору АВH0RG173180011085 від 14.04.2017, оскільки всі взяті на себе зобов`язання банк виконав; позивачу були надані необхідні кредитні кошти на придбання товару; порушень у договірних зобов`язаннях між банком і клієнтом не виявлено. Банк вважав наявним порушення договірних зобов`язань між покупцем і продавцем, що носять цивільно-правовий характер, поза зоною відповідальності банку. Зазначено, що перерахунок кредитного договору буде можливим лише після повернення кредитних коштів від магазину, перерахованих на рахунок СПД ОСОБА_3 . Позивачу рекомендовано звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою про неналежне виконання зобов`язань з боку продавця (а.с. 8).
З позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору ОСОБА_1 звернувся до суду 16.08.2018.
Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, визначені права споживача в разі придбання ним продукції у кредит. Частиною 6 указаної статті передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.
Відповідно до частин 1-3 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору, споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення строку, встановленого частиною 1 цієї статті. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.
Відповідним правом позивач не скористався. В указаний строк ОСОБА_1 від договору не відмовлявся, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору.
Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 26.12.2019 по справі № 467/555/19 (провадження №61-17707св19).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 про визнання кредитного договору АВH0RG173180011085 від 14.04.2017 недійсним в цілому задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню – в частині визнання кредитного договору недійсним в цілому.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання недійсними положень пунктів 4-6 спірного кредитного договору, якими встановлена сплата єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 654,40 грн., щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 680,58 грн., сплата позичальком банку платні за розрахунково-касове обслуговування при здійсненні погашення за кредитом в розмірі, указаному в Умовах та Правилах Банку, зважаючи на таке.
Пункт 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що є загальною вартістю кредиту для споживача. Загальна вартість кредиту – це сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до положень частин 1-5, 7, 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною 3 цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору, який не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини 2 статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.
Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.
Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року (справа №130/904/16-ц, провадження №61-16542св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року (справа №164/620/15-ц, провадження №61-16767св18).
Згідно пунктів 4-6 заяви позичальника АВН0RG173180011085 від 14.04.2017, умовами кредитного договору передбачена сплата єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту, щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту, сплата позичальником банку за розрахунково-касове обслуговування платні при здійсненні погашення за кредитом в розмірі, вказаному в Умовах і Правилах Банку (а.с. 23).
З довідки про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, а також Графіку погашення кредиту вбачається, що ОСОБА_1 була встановлена одноразова, а також щомісячна плата за надання фінансового інструменту в розмірі 4%, що становить 654,40 грн. і 680,58 грн. відповідно (а.с. 24, 25).
Разом з тим, вчинення яких саме дій передбачає послуга з надання фінансового інструменту, умовами укладеного між сторонами договору не визначено.
Встановлення винагороди за надання фінансового інструменту, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь, і які супроводжують кредит, є незаконним, оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), та такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику, і мають оплачуватися ним.
Виходячи з вищевикладеного слід дійти висновку, що умова договору щодо сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту є дискримінаційною щодо позичальника, порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, отже суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що тягне за собою її недійсність.
Верховний Суд у своїй практиці на сьогодні не відступив від правових позицій щодо незаконності встановлення в договорах споживчого кредиту плати за дії, які не є споживчими послугами з боку банку, а також продовжує притримуватися правового висновку щодо того, що споживач є вразливою стороною договірних відносин, та законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» (постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №716/179/15-ц).
Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», зокрема, його норми щодо недійсності умов договору, які є несправедливими.
В раховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено сплату єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, а також сплату такої супутньої послуги банку, яка за законом повинна надаватися позичальнику безоплатно – оплату за розрахунково-касове обслуговування при здійсненні погашення за кредитом, вказані пункти кредитного договору є несправедливими та підлягають визнанню недійсними.
Відповідно до положень частини 1 статті 1057-1 ЦК України, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною 1 статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.
Правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 ЦК України.
За змістом частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини 1 статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, ще правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
У суду відсутні відомості щодо отримання банком за недійсними положеннями договору від позивача грошових коштів і їх розміру.
За таких обставин, керуючись принципом диспозитивності, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення Харківського районного суду Харківської області від 3 липня 2020 року в частині визнання недійсним кредитного договору №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «А-Банк», в цілому – скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, визнати недійсними умови кредитного договору №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 викладені у пунктах 4 - 6 заяви позичальника АВН0RG173180011085 про однаразову винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 654.40 грн, щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 680.58 грн та також сплату позичальником Банку при здійсненні погашення за Кредитом за розрахунково-касове обслуговування платню в розмірі вказаному в Умовах та Правилах Банку.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судом першої інстанції питання розподілу судових витрат вирішено не було.
ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду першої інстанції, за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру встановлена ставка судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З урахуванням положень статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», часткового задоволення позову (50% у відсотковому виразі), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 352,40 грн.
При зверненні до суду апеляційної інстанції АТ «А-Банк» сплачено судовий збір в розмірі 3153 грн., що підтверджується платіжним дорученням № К0806U2TJM від 06.08.2020 (а.с. 109)
Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково (50% у відсотковому виразі), понесені апелянтом судові витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з апеляційною скаргою підлягають компенсації за рахунок держави у розмірі 1576,5 грн.
Виходячи з викладеного апеляційний суд вважає за необхідне застосувати взаємозалік, з урахуванням якого компенсувати АТ «А-Банк» за рахунок держави 1224,10 грн. в якості сплаченого судового збору.
На підставі викладеного, керуючись статтями 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» Омельченко Євгена Володимировича– задовольнити частково.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 3 липня 2020 року скасувати в частині визнання недійсним кредитного договору №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Акцент-Банк» в цілому, ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати недійсними умови кредитного договору №АВН0RG173180011085 від 14.04.2017 викладені у пунктах 4 - 6 заяви позичальника АВН0RG173180011085 про однаразову винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 654.40 грн, щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 680.58 грн та також сплату позичальником Банку при здійсненні погашення за Кредитом за розрахунково-касове обслуговування платню в розмірі вказаному в Умовах та Правилах Банку.
Судовий збір, сплачений Акціонерним товариством «Акцент-Банк» при подачі апеляційної скарги у розмірі 1224 (одна тисяча двісті двадцять чотири) грн. 10 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 17 червня 2021 року. 

Головуючий                                                                 О.Ю. Тичкова

Судді                                                                  О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук