ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1835/21 Справа № 201/3840/20 	  	Головуючий у першій інстанції:  Антонюк О. А. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання пунктів кредитного договору недійсними, – 
ВСТАНОВИЛА:

27 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено декілька договорів банківського вкладу, згідно з умовами яких позивач (клієнт) передав, а відповідач (банк) прийняв грошові кошти, відкривши рахунки на його ім`я та зобов`язався нараховувати та сплачувати проценти. А саме договори банківського вкладу: 1) 20 травня 2015 року №SAMDNWFD0070630053501 (вклад «Стандарт» строком на 6 місяців), станом на 03 квітня 2019 року баланс по цьому договору становить 182538,58 uan; 2) 03 травня 2015 року №SAMDNWFD0070644310001 (вклад «Стандарт» строком на 12 місяців), станом на 03 квітня 2019 року баланс по цьому договору становить 160007,18 uan; 3) 19 жовтня 2015 року №SAMDNWFD0070861788501 (вклад «Стандарт» строком на 12 місяців), станом на 03 квітня 2019 року баланс по цьому договору становить 100006,65 uan; 4) 04 квітня 2016 року №SAMDNWFD0071103542401, згідно з умовами якого позивач (клієнт) передав, а відповідач (банк) прийняв грошові кошти в сумі 100008,70 доларів США (вклад «Стандарт») з мінімальним строком 12 місяців, інформація з боку відповідача щодо балансу за договором цього вкладу станом на 03 квітня 2019 року відсутня. Згідно умов вищенаведених договорів дія вкладів неодноразово автоматично продовжувалася на такий же термін. Однак в квітні 2019 року позивач отримав від відповідача лист-повідомлення за вих. №Е.16.0.0.0/4-1533 від 04 квітня 2019 року, з якого вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» було прийнято рішення про розірвання в односторонньому порядку договорів вкладів від 20 травня 2015 року №SAMDNWFD0070630053501 (вклад «Стандарт» строком на 6 місяців), від 03 травня 2015 року №SAMDNWFD0070644310001 (вклад «Стандарт» строком на 12 місяців), від 19 жовтня 2015 року №SAMDNWFD0070861788501. Прийняте рішення відповідач мотивує наявністю в позивача перед АТ КБ «ПриватБанк» простроченої заборгованості за кредитними договорами №2М051Г від 05 червня 2006 року, №2М052Г від 30 листопада 2006 року, укладеними між сторонами. Отже, відповідач списав з рахунків позивача за договорами банківських вкладів грошові кошти. Позивачу не надходило жодного розрахунку заборгованості, вимог щодо усунення порушень, будь-яких претензій. Позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою від 23 травня 2019 року, в якій, зокрема, зазначив, про скасування прийнятого банком рішення та надання обґрунтованого, у разі наявності, підтвердження інформації щодо заборгованості за кредитами. Однак жодної відповіді отримано не було. 21 червня 2019 року позивач звернувся до банку з письмовою заявою про дострокове розірвання договорів банківських вкладів (додається) та вимогою повернути позивачу всю суму вкладів та проценти за вищевказаними договорами вкладів. Відповідач договори не розірвав, грошові кошти позивачеві не повернув. Листом АТ КБ «ПриватБанк» від 01 липня 2019 року було повідомлено позивача, що маючи право на договірне списання та при наявної у клієнта простроченої заборгованості за кредитами, банк має право на свій розсуд розірвати даний договір та списати грошові кошти. Проведеною перевіркою було встановлено, що позивач, нібито має заборгованість перед банком у сумі 4020860,00 грн. Після детального ознайомлення з отриманими документами, позивачу стало відомо, що банком було нараховано позивачу заборгованість, яка складає суму винагороди за користування кредитами та пеню. Позивач вважає, що умова кредитних договорів №2М051Е від 05 червня 2006 року та №2М052Г від 30 листопада 2006 року, укладених між сторонами, про встановлення винагороди за користуванням кредитом, що навіть перевищує суму наданого кредиту, є такою, що суперечить нормам діючого законодавства та є несправедливою щодо споживача відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» а, отже, є недійсною з моменту укладення. Тому позивач просив визнати недійсним кредитний договір №2М051Г від 05 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», з наступними змінами в частині, а саме: 
пункт 3.11. в редакції кредитного договору №2М051Г повністю; 
пункт 1.1. кредитного договору і зміни, внесені до даного пункт у додатковими угодами №1 від 05 жовтня 2006 року, б/н від 04 жовтня 2007 року; №2 від 30 листопада 2007 року; №3 від 25 квітня 2008 року; №4 від 15 грудня 2008 року в частині «винагороди за надання фінансового інструменту відповідно до п. 3.11. договору і винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. цього договору; 
пункт 1.2. додаткової угоди №5 від 29 жовтня 2006 року в частині винагороди; 
пункт 1.2. в редакції кредитного договору №2М051Г в частині винагороди; 
підпункт 2.2.3. в редакції кредитного договору №2М051Г повністю; 
підпункт 2.2.5. в редакції кредитного договору №2М051Г в частині і/або винагороди; 
підпідпункт «а», підпункт у 2.3.3 в редакції кредитного договору №2М051Е в частині сплати винагороди; 
підпідпункт «б», підпункту 2.3.3 в редакції кредитного договору №2М051Е в частині повернення винагороди; 
підпідпункт «б», підпункт у 2.3.3 в редакції кредитного договору №2М051Г в частині повернення винагороди; 
підпідпункт «в», підпункт у 2.3.3 в редакції кредитного договору №2М051Г в частині винагороди; 
підпункт 2.4.1. в редакції кредитного договору №2М051Г в частині суми винагороди; 
пункт 3.3. в редакції кредитного договору №2М051Г в частині далі-простроченої винагороди, далі-винагороди; 
пункт 3.5. в редакції кредитного договору №2М051Г в частині в тому числі винагороди;
пункт 3.7. в редакції кредитного договору №2М051Г повністю;
пункт 5.1. в редакції кредитного договору №2М051Г в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п. 1.1. вступає в дію з моменту ії підписання сторонами; 
пункт 6.2. в редакції кредитного договору №2М051Г в частині При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнюється сумі залишку між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами та нарахованим банком на останній строк сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У разі, якщо кредит надається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати;
визнати недійсним кредитний договір №2М052Г, укладений між позивачем та відповідачем від 30 листопада 2006 року з наступними змінами в частині, а саме: 
пункт 3.11. в редакції кредитного договору №2М052Г повністю; 
пункт 1.1. кредитного договору і зміни, внесені до даного пункту додатковими угодами №1 від 30 листопада 2007 року, №3 від 26 грудня 2008 року, №4 від 27 березня 2009 року, №5 від 27 вересня 2010 року, №6 від 27 жовтня 2010 року в частині «винагороди за надання фінансового інструменту відповідно до п. 3.11. цього договору і винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. цього договору»; 
пункт і 1.2. додаткової угоди №7 від 29 жовтня 2010 року в частині винагороди; 
пункт 1.2. в редакції кредитного договору №2М052Г в частині винагороди; 
підпункт 2.2.3. в редакції кредитного договору №2М052Г повністю; 
підпункт 2.2.5. в редакції кредитного договору №2М052Г в частині і/або винагороди;
підпідпункт «а», підпункт у 2.3.3 в редакції кредитного договору №2М052Г в частині сплати винагороди; 
підпідпункт «б», підпункт у 2.3.3 в редакції кредитного договору №2М052Г в частині повернення винагороди; 
підпідпункт «в», підпункт у 2.3.3 в редакції кредитного договору №2М052Г в частині винагороди; 
підпункт 2.4.1. в редакції кредитного договору №2М052Г в частині суми винагороди;
пункт 3.3. в редакції кредитного договору №2М051Г в частині далі-простроченої винагороди, далі-винагороди; 
пункт 3.5. в редакції кредитного договору №2М051Г в частині в тому числі винагороди;
пункт 3.7. в редакції кредитного договору №2М051Г повністю; 
пункт 5.1. в редакції кредитного договору №2М052Г в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п. 1.1. вступає в дію з моменту її підписання сторонами; 
пункт 6.2, в редакції кредитного договору №2М052Г в частині, при цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнюється сумі залишку між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами та нарахованим банком на останній строк сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У разі, якщо кредит надається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати, задовольнивши позов у повному обсязі.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними в справі доказами, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», а в подальшому АТ КБ «ПриватБанк» (банк), та ОСОБА_1 (позичальник) 05 червня 2006 року було укладено кредитний договір №2М051Г, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу та перерахування на поточний рахунок на термін до 04 червня 2007 року, у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 5784702,09 грн. на придбання акцій, придбання автотранспорту, корпоративних прав, нерухомості та іншого, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у відповідності з п. 3.11 даного договору і винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору (а.с. 133-138). 
За змістом підпункту 2.2.3 позичальник зобов`язаний сплатити банку винагороду згідно п.п. 1.1., 6.2 даного договору.
Згідно підпункту 2.2.5 кредитного договору №2М051Г від 05.06.2006 року, позичальник доручає банку списувати кошти з усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми грошових коштів, не наданих на погашення кредиту, в межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). 
Пунктом 3.11 вказаного вище договору погоджено, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом в розмірі із наведенням математичної формули. При від`ємному значенні отриманої суми, винагорода за користування кредитом сплаті не підлягає. Винагорода за користування кредитом розраховується на дату, передбачену п. 1.1 цього договору для остаточного повернення кредитних коштів, в день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором, або в день повного фактичного виконання зобов`язань за цим договором. При достроковому повному погашенні зобов`язань за договором (кредиту, відсотків, винагороди за користування кредитом в українській гривні), подальший розрахунок винагороди за користування кредитом відбувається згідно зазначеної формули, де наступні обороти, після повного погашення зобов`язань розглядаються, як початкові, "n" і "i" набувають нові первинні значення. Сплата винагороди за користування кредитом здійснюється в українській гривні. Сума винагороди за користування кредитом сплачується понад суму відсотків, що підлягає сплаті згідно з цього договору, в строк, встановлений п.1.1 цього договору або в день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором. 
Згідно пункту 6.2 кредитного договору №2М051Г від 05.06.2006 року, при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 даного договору (обов`язок позичальника звернутися в банк для здійснення останнього погашення по кредиту та отримання інформації про заборгованість за кредитним договором), банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту за рахунком. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У разі, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.
В подальшому між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», а в подальшому АТ КБ «ПриватБанк» (банк), та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено ряд додаткових договорів до кредитного договору №2М051Г від 05.06.2006 року, а саме №1 від 05 жовтня 2006 року, б/н від 04 червня 2007 року, №2 від 30 листопада 2007 року, №3 від 25 квітня 2008 року, №4 від 25 грудня 2008 року, №5 від 29 жовтня 2010 року, б/н від 24 грудня 2011 року (а.с. 38-43, 139-144). 
Зазначеними вище додатковими договорами сторони погоджували зміни до кредитного договору №2М051Г від 05.06.2006 року, зокрема, щодо зміни пункту 1.1 основного договору, дати остаточного повернення кредиту, зміни процентної ставки на певний період, тощо. 
30 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», а в подальшому АТ КБ «ПриватБанк» (банк), та ОСОБА_1 (позичальник) 05 червня 2006 року було укладено кредитний договір №2М052Г, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу та перерахування на поточний рахунок на термін до 30 листопада 2007року у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 4900000,00 грн. на придбання акцій, придбання автотранспорту, корпоративних прав, нерухомості зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у відповідності з п. 3.11 даного договору і винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору (а.с. 152-157). 
За змістом підпункту 2.2.3 вказаного вище договору №2М052Г позичальник зобов`язаний сплатити банку винагороду згідно п.п. 1.1., 6.2 даного договору.
У підпункті 2.2.5 кредитного договору №2М052Г від 30.11.2006 року погоджено, що позичальник доручає банку списувати кошти з усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми грошових коштів, не наданих на погашення кредиту, в межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). 
Пунктом 3.11 вказаного вище договору №2М052Г погоджено, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом в розмірі із наведенням математичної формули. При від`ємному значенні отриманої суми, винагорода за користування кредитом сплаті не підлягає. Винагорода за користування кредитом розраховується на дату, передбачену п. 1.1 цього договору для остаточного повернення кредитних коштів, в день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором, або в день повного фактичного виконання зобов`язань за цим договором. При достроковому повному погашенні зобов`язань за договором (кредиту, відсотків, винагороди за користування кредитом в українській гривні), подальший розрахунок винагороди за користування кредитом відбувається згідно зазначеної формули, де наступні обороти, після повного погашення зобов`язань розглядаються, як початкові, "n" і "i" набувають нові первинні значення. Сплата винагороди за користування кредитом здійснюється в українській гривні. Сума винагороди за користування кредитом сплачується понад суму відсотків, що підлягає сплаті згідно з цього договору, в строк, встановлений п.1.1 цього договору або в день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором. 
Згідно пункту 6.2 кредитного договору №2М052Г від 30.11.2006 року, при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 даного договору (обов`язок позичальника звернутися в банк для здійснення останнього погашення по кредиту та отримання інформації про заборгованість за кредитним договором), банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту за рахунком. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У разі, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.
Між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», а в подальшому АТ КБ «ПриватБанк» (банк), та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено ряд додаткових договорів до кредитного договору №2М052Г від 30.11.2006 року, а саме №1 від 30 листопада 2007 року, №3 від 26 грудня 2008 року, №4 від 27 березня 2009 року, №5 від 27 вересня 2010 року, №6 від 27 жовтня 2010 року, №7 від 29 жовтня 2010 року, б/н від 24 грудня 2011 року (а.с. 158-167). 
Зазначеними вище додатковими договорами сторони погоджували зміни до кредитного договору №2М052Г від 30.11.2006 року, зокрема, щодо зміни пункту 1.1 основного договору, дати остаточного повернення кредиту, зміни процентної ставки на певний період, графіки погашення кредиту, тощо. 
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №2М051Г від 05.06.2006 року, станом на 11.03.2020 року банком нарахована заборгованість за винагородою в розмірі 3193085,26 грн. та пеня в сумі 1504965,17 грн., а всього 4698050,43 грн. (а.с. 44-49). 
Зі змісту вказаного вище розрахунку заборгованості вбачається, що банком було здійснено нарахування винагороди в розмірі 3193085,26 грн. 09.01.2015 року; при цьому борг за тілом та процентами відсутній (а.с. 47). 
Також АТ КБ «ПриватБанк» нараховано заборгованість за кредитним договором №2М052Г від 30.11.2006 року, яка станом на 11.03.2020 року становить 21039229,95 грн., з яких заборгованість за винагородою в розмірі 9988465,32 грн. та пеня у сумі 11050764,63 грн. (а.с. 66-70). 
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №2М052Г від 30.11.2006 року, банком було здійснено нарахування винагороди в розмірі 9988465,32 грн. 03.12.2014 року; при цьому борг за тілом та процентами відсутній (а.с. 68). 
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитні договори№2М051Г від 05.06.2006 року та №2М052Г від 30.11.2006 року, укладені між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», є споживчими кредитами, тому на них розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитних договорів (червень-листопад 2006 року), договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитних договорів (червень-листопад 2006 року), встановлено, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (частини 1, 2 4 статті).
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина 5 вказаної вище статті). 
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг“ від 22 вересня 2011 року N3795-VI, яким, зокрема, було внесено зміни до Закону України "Про захист прав споживачів". 
Згідно абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла з 16.10.2011. року, встановлено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною (абзац 3 частини 4 вказаної вище статті). 
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. 
Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. 
Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Як зазначалось раніше, кредитними договорами №2М051Г від 05.06.2006 року та №2М052Г від 30.11.2006 року, укладеними між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», погоджено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у відповідності з п. 3.11 договорів і винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 договорів (пункти 1.1 договорів). 
Пунктом 3.11   вказаних вище кредитних договорів встановлено, зокрема, сплату позичальником винагороди банку за користування кредитом в розмірі із наведенням математичної формули (пункти 3.11 договорів). 
Згідно розрахунків заборгованості вбачається, що банком було здійснено нарахування винагороди за кредитним договором №2М051Г від 05.06.2006 року в розмірі 3193085,26 грн. 09.01.2015 року; та нарахування винагороди за кредитним договором №2М052Г від 30.11.2006 року в розмірі 9988465,32 грн. 03.12.2014 року. 
Зі змісту кредитних договорів №2М051Г від 05.06.2006 року та №2М052Г від 30.11.2006 року вбачається, що банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію - винагороду за надання фінансового інструменту (винагороду за користування кредитом) надаються позивачу (споживачу). 
Крім того, пунктом 6.2 кредитних договорів №2М051Г від 05.06.2006 року та №2М052Г від 30.11.2006 року, укладених між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», погоджено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 даного договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту за рахунком. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У разі, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.
За змістом пункту 2.2.11 кредитних договорів №2М051Г від 05.06.2006 року та №2М052Г від 30.11.2006 року, для здійснення останнього погашення по кредиту позичальник звертається до банку, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, проценти, пеня, винагорода). 
Пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення вищевказаних  кредитних договорів, дано визначення терміну   послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. 
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання позичальнику фінансового інструменту (винагорода за користування кредитом), якими є наданий йому кредит, не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту, у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту — позичальнику.
Встановлення винагороди за проведення додаткового моніторингу передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія приходить до висновку, що умови пункту 3.11 вказаних вище кредитних договорів щодо винагороди за надання фінансового інструменту та пункту 6.2 щодо винагороди за проведення додаткового моніторингу, за якими позивач повинен сплатити відповідачу, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за надання фінансового інструментута проведення додаткового моніторингу - є несправедливими умовами договору, а тому наявні підстави для висновку щодо їх недійсності. 
Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши укладення між сторонами оспорюваних кредитних договорів 05.06.2006 року (№2М051Г) та 30.11.2006 року (№2М052Г); встановивши, що відповідачем 21 червня 2020 року, до ухвалення оскаржуваного рішення місцевим судом, було заявлено про застосування позовної давності (а.с. 87-92); збільшена позовна давність домовленістю сторін, у передбаченій законом формі, не встановлена; з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 27 квітня 2020 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 1), - колегія дійшла висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пунктів 3.11 і 6.2 кредитних договорів №2М051Г від 05.06.2006 року та №2М052Г від 30.11.2006 року, укладених між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту і винагороди за проведення додаткового моніторингу, необхідно відмовити у зв`язку з пропуском позивачем, без поважних причин, трирічного строку позовної давності. 
Інші позовні вимоги про визнання недійсними пунктів (частково або повністю) кредитного договору №2М051Г від 05 червня 2006 року 1.1., 1.2., 2.2.3, 2.2.5, (підпунктів «а», «б», «в») 2.3.3, 2.4.1, 3.3, 3.5, 3.7, 5.1, пункту 1.2. додаткової угоди №5 від 29 жовтня 2006 року в частині винагороди; а також визнання недійсними пунктів (частково або повністю) кредитного договору №2М052Г від 30.11.2006 року 1.1., 1.2., 2.2.3, 2.2.5, (підпунктів «а», «б», «в») 2.3.3, 2.4.1, 3.3, 3.5, 3.7, 5.1, пункту 1.2. додаткової угоди №7 від 29 жовтня 2010 року в частині винагороди, - також задоволенню не підлягають з наведених раніше підстав, оскільки зазначені вище пункти договорів логічно пов”язані з пунктами кредитних договорів 3.11 і 6.2  щодовизначення сплати комісії (винагороди  за надання фінансового інструменту у відповідності з п. 3.11 і винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2).
Доводи позивача про дотримання строку позовної давності є безпідставними, оскільки про порушене право позивач дізнався під час укладення вищезазначених кредитних договорів; зі змістом договорів був   ознайомлений у повному обсязі та належним чином, що підтверджується особистим підписом позичальника під текстом кожного з оспорюваних кредитних договорів. 
Колегія також зазначає, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Відмова в позові у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності, як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову, не відповідає вимогам закону.
За таких обставин оскардуване рішення місцевого суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  – задовольнити частково. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року – змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді