ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 червня 2021 року

м. Харків

справа №638/16543/19

провадження №22-ц/818/2006/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач  ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

третя особа  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до Харківської міської ради, третя особа:  ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року, постановлене під головуванням судді Цвірюка Д.В., в залі суду в місті Харкові,(повний текст судового рішення складено 26 листопада 2020 року), - 
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено повністю. Встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_1 разом зі своєю сестрою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом року до смерті останньої.
В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ґрунтується лише на показах свідків, позивачкою не надано жодного належного доказу щодо їх сумісного проживання на час смерті спадкодавця. 
ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту проживання ОСОБА_1 разом зі своєю сестрою з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом року до смерті останньої.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідними сестрами, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 22.10.1985 року, копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 27.08.1971 року, копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_3 , Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00018439454 від 28.07.2017 року (а.с. 7-11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла. 
Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, до складу якої входить частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначена квартира АДРЕСА_2 належала на справі спільної сумісної власності сину позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 02.07.1996 року № НОМЕР_4 .(а.с.12-13)
Згідно листів, наданих Четвертою Харківської міської державної нотаріальної контори, яка є правонаступником Дванадцятої  Харківської державної  нотаріальної контори № 604/01-16/П від 17.03.2020 року та №660/01-16/П від 31.03.2020 року із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка мешкала на день смерті по АДРЕСА_1 , 16 травня 2017 року звернулась сестра спадкодавиці ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Інші заяви про прийняття або відмову від спадщини не надходили, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Також повідомлено, що на день смерті ОСОБА_3 була зареєстрована за однією адресою з ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Державної нотаріальної контори Каліберди Т.М. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з пропуском нею строку для прийняття спадщини.
Як на підставу позовних вимог,  ОСОБА_1  посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її сестра ОСОБА_3 , яка мала психічне захворювання, у зв`язку з чим позивачці довелось за нею доглядати, та фактично проживати разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , хоча була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 померла в місті Сміла Черкаської області, куди поїхала на початку травня 2006 року фактично не усвідомлюючи своїх дій через психічне захворювання. На момент смерті сестрі належало на праві спільної сумісної власності разом із сином позивачки ОСОБА_4 57/100 частин комунальної квартири, площею 17,9 кв.м. та відповідною частиною місць загального користування за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_4 помер син позивачки ОСОБА_4 , який був зареєстрований за вказаною адресою. Після смерті сина і сестри відкрилась спадщина, яка складається з 57/100 частини зазначеної квартири. 16.05.2017 року позивач звернулась до Дванадцятої державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сестри, на що отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.07.2017 року. Після смерті сина ОСОБА_4 позивач прийняла спадщину на його частину у спільній сумісній власності на зазначену квартиру. Оскільки у позивача немає документальних підтверджень того, що вона проживала на момент смерті сестри разом із нею, вона звернулась до суду із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.03.2019 року відмовлено позивачу у встановленні факту спільного проживання разом із сестрою ОСОБА_3 станом на день смерті останньої в порядку окремого провадження з підстав наявності спору про право, у зв`язку з чим виникла необхідність звернутися з позовною заявою для встановлення цього факту.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Таким чином предметомдоказування у даних правовідносинах є доведення факту спільного проживання позивачки разом зі спадкодавцем на час смерті останньої, що є підставою вважати ОСОБА_1 такою, що прийняла спадщину.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідними сестрами. 
З позовної заяви вбачається, що сестра ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сміла Черкаської області. 
Разом з тим свідоцтво про смерть ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутнє.
На час смерті сестри з нею був зареєстрований та проживав ОСОБА_4 - син позивачки. Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла позивачка.
Позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження її доводів, що її сестра ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , хворіла на психічне захворювання, а позивачка здійснювала догляд за нею.
На підтвердження факту спільного проживання в суді першої інстанції була допитана свідок ОСОБА_5 , яка є сусідкою померлої ОСОБА_3 .. Проте покази лише одного свідка не є достатнім доказом для встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавцем на час сметрі.
Також з матеріалів справи вбачається, що у 2017 року позивачка вже зверталась до суду з заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті сестри, натомість на те, що проживала разом з нею, не посилалась. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.11.2017 року у задоволенні позову було відмовлено.
Колегія суддів вважає, що належних доказів того, що ОСОБА_1 проживала разом із своєю сестрою ОСОБА_3 на час смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 - позивачкою суду не надано.
Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про доведеність факту спільного проживання позивача разом з спадкодавцем по день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі показів одного свідків.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не відповідає фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційних скарг спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивачка є інвалідом 2 групи, що підтверджується копією довідки МСЕК (а.с.14), та відповідно до п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.
З урахуванням вказаного, судовий збір, сплачений Харківською міською радою при поданні апеляційної скарги, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2020 року - скасувати та ухвалити нове.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання.
Судовий збір, сплачений Харківською міською радою при поданні апеляційної скарги у розмірі 1204,20 грн., компенсувати за рахунок держави. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:       А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 09.06.2021 року.