ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2307/21 Справа № 201/8229/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Жук Вадим Миколайович, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назирович, ОСОБА_3 про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та скасування запису про право власності, визнання незаконним зняття арешту, визнання незаконним договору, визнання незаконним зняття з реєстраційного обліку 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Жук Вадим Миколайович, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назирович, ОСОБА_3 про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та скасування запису про право власності, визнання незаконним зняття арешту, визнання незаконним договору, визнання незаконним зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 29 листопада 2007 року між нею та ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено договір іпотеки № 5883507, згідно якого вона передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 . Договір іпотеки укладено в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ПАТ «ПУМБ», що випливають з укладеного між ними кредитного договору № 5883382 від 29 листопада 2007 року. В січні 2018 року їй стало відомо що іпотекодержатель ПАТ «ПУМБ» набув право власності на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_2 за балансовою ціною 220000 грн.
Просила суд визнати незаконним рішення іпотекодержателя ПАТ «ПУМБ» щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки – належну їй кв. АДРЕСА_2 , прийнятого на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та договором іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, укладеного між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира виступає забезпеченням за споживчим кредитом, наданим кредитною установою – резидентом України в іноземній валюті; квартира використовується як місце проживання іпотекодавця; позивач не має іншого нерухомого майна для проживання, окрім того загальна площа квартири не перевищує 140 кв2. Також зазначила, що згоди на звернення стягнення вона не надавала.
Посилаючись на ст. 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» просила скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 20950400 щодо права власності ПАТ «ПУМБ» на кв. АДРЕСА_1 .
14 червня 2019 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби Кітаєвим С.С. було знято арешт та обтяження зі спірної квартири, після чого в порушення Інструкції нотаріальних дій, 10 липня 2019 року київським нотаріусом Бадаховим Ю.ГН. було зареєстровано договір купівлі – продажу кв. АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , після чого її та ОСОБА_4 було знято з реєстрації в спірній квартирі.В зв`язку з чим просила визнати незаконним: зняття державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби -Кітаєвим С.С. арешту зі спірної квартири; договір купівлі – продажу спірної квартири зареєстрований приватний нотаріусом київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н.; зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в кв. АДРЕСА_1 (а.с. 1-3, 48-50).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Жук Вадим Миколайович, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назирович, ОСОБА_3 про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та скасування запису про право власності, визнання незаконним зняття арешту, визнання незаконним договору, визнання незаконним зняття з реєстраційного обліку - залишено без задоволення (а.с.205-213).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.219-221).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що в рішенні суду жодним чином не знайшло своє відображення таких фактів: щодо порушення порядку реєстрації права власності, а саме неотримання повідомлення про прийняття рішення про перереєстрацію права власності; щодо незаконного зняття арешту з майна; щодо незаконного зняття з реєстрації; щодо визнання незаконним договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 29 листопада 2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 , код НОМЕР_1 , (позичальник) був укладений кредитний договір № 5883382 від 29 листопада 2007 року, відповідно до якого банк зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 79 000.00 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов`язався використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 12.50% та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 29 листопада 2022 року (а.с.12-15).
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 58833825 від 29 листопада 2007 року, між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстровано в реєстрі № 554, де предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: об`єкт житлової нерухомості, квартира, загальною площею 71.9 кв. м, житловою площею 46.5 кв. м, адреса місця знаходження предмета іпотеки: АДРЕСА_3 (а.с.7-11).
07 грудня 2015 року банком на адресу боржника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_1 були направлені вимога про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором (а.с. 111, 120), які були отримані 29 грудня 2015 року (а.с. 117,118).
На підставі заяви іпотекодержателя та вищевказаного договору іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 554, 09 червня 2017 року державним реєстратором Жук В.М., КП «Реєстратор речових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, було прийнято рішення про передачу вищевказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, в приватну власність банку, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором було прийнято відповідне рішення № 35715099 та внесено відповідні записи про право власності за № 20950400 (а.с.4-6).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та безпідставності. 

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною 13 статті 15 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 8, 13 Порядку).
Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.
При цьому відповідно п 4.7 договору іпотеки, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» цей договір є підставою для реєстрації прав власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до умов п. 1.6 Договору Іпотеки, за рахунок Предмету іпотеки Банк має право задовольнити свої вимоги за Основним зобов`язанням в повному обсязі, що визначається відповідно до Кредитного договору, Договору іпотеки та чинного законодавства України, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов`язані із реалізацією прав, що випливають з Договору іпотеки, зокрема, пов`язані зі зверненням стягнення на Предмет іпотеки.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.
Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідне застереження, закріплене в п. 4.7 (4.7.1-.4.7.3) Договору іпотеки, передбачає, зокрема, задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки і є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що також передбачено ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»
Відповідно до ч.1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Постановою ВСУ від 18 квітня 2018 року у справі № 318/2289/15-ц вказано, що «застереження за своєю правовою природою вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Наявність договору або застереження у договорі про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення на предмет іпотеки в судовому порядку.
Згідно з Постановою ВСУ у справі 6-2967цс 16 від 22 березня 2017 року зазначено, що при цьому згідно зі ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателя права власності».
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Системний аналіз положень ст. 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.
Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Банком позичальнику та Іпотекодавцю була направлена вимога (попередження стосовно ухвалення рішення ПАТ «ПУМБ» про прийняття предмету іпотеки в свою власність) за вих. № 4415/12 від 07 грудня 2015 року та за вих. № 4415/11 від 07 грудня 2015 року про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором, у разі невиконання якої в 30 денний термін Банк попереджав, що буде змушений розпочати процедуру звернення стягнення предмет іпотеки. Після чого у зв`язку з невиконанням зобов`язань та не усунення таких порушень , банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки.
У зв`язку з зазначеним, посилання апелянта на неповідомлення його є безпідставним та такими, що спростовуються матеріалами справи (а.с.117-120).
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки – це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "'Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.
Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.
Аналогічна правова позиція стосовно розповсюдження на спірні правовідносини під час звернення стягнення предмета іпотеки шляхом реєстрації права власності на підставі договору іпотеки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» висловлена Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 465/1310/17.
Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Верховний Суд зазначає, що встановлений Законом№ 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Законом № 1304-VII є правовою підставою, що забороняє органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, на яких поширюється дія цього Закону.
Оскільки прийняття у власність ПАТ «ПУМБ» в рахунок погашення боргу за кредитним договором нерухомого майна було здійснено на підставі узгоджених сторонами пунктів договору, то відповідно воно було здійснено за згодою власника, а не у примусово, а отже Закон № 1304 –VII на данні правовідносини не розповсюджується.
Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що примусового стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, спірна квартира перейшла у власність банка в добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження встановленого сторонами в іпотечному договорі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо відмовив в задоволені позовних вимог про визнання незаконним рішення іпотекодержателя ПАТ «ПУМБ», щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки та скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 20950400, щодо права власності на спірну квартиру.
Доводи апеляційної скарги щодо вимог про незаконне зняття державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби -Кітаєвим С.С. арешту зі спірної квартири; договір купівлі – продажу спірної квартири зареєстрований приватний нотаріусом київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н.; зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в кв. АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем ні в уточнений позовній заяві ні представником позивача в судовому засіданні не зазначено способу захисту прав та інтересів, передбачений законом який позивач просить суд визначити у рішенні, не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує дані позовні вимоги та не надано жодного належного доказу, на підтвердження взагалі наявності даних обставин.
За таких обставин, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судів, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів у справі, та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
При вирішенні справи, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін. 

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: