ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17 червня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3189/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.
при секретарі судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:
від ТОВ "Майнічі"  – адвокат Верхола І.О. та адвокат Хоменко Я.І.
від КП "Одесміськелектротранс"  – адвокат Зуєва І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Комунальне підприємство "Одесміськелектротранс"
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2021
по справі №916/3189/20
за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Майнічі"
до Комунальне підприємство "Одесміськелектротранс"
про стягнення 1 704 608,37 грн

ВСТАНОВИВ
У листопаді 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Майнічі"  (далі – ТОВ "Майнічі") звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Комунального підприємства "Одесміськелектротранс" (далі – КП "Одесміськелектротранс") в якому просило стягнуто з відповідача на свою користь 1   704 608,37 грн за користування майном. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач використовував спірні приміщення, які належать на праві приватної власності позивачу, без достатньої правової підстави.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.03.2021 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 1 587   846, 99 грн відшкодування доходів, які відповідач міг отримати від майна позивача та 23   817,64 грн судового збору, в задоволенні решти позову відмовлено. 
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачу на праві власності належить нерухоме майно, а саме приміщення адміністративної будівлі літ. „Ж”, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та приміщення літ. „И", що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачем не оспорюється те, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на право користування вказаними приміщеннями. Ці обставини, як відзначено судом першої інстанції, в силу вимог ч.4 ст.75 ГПК України, також, не підлягають  доказуванню, оскільки встановлені  низкою судових рішень. Крім того, за твердженням суду першої інстанції, відповідач не заперечує проти того, що в заявлений позивачем у позові період використовувало приміщення літ.”И”.
Пославшись на приписи ст. 1214 ЦК України та додаток №2 до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, суд першої інстанції зазначив, що заявлені суми відшкодування за розрахунком, зробленим на підставі відповідних звітів про оцінку майна. Суд першої інстанції визнав належними та допустимими доказами звіти про оцінку майна, оскільки вони виконані 20.10.2020, оцінювачем ОСОБА_1 , що має відповідний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, із зазначенням термінів дії цих звітів про оцінку майна протягом шести місяців від дати їх складання. На момент звернення до суду з позовом по цій справі, звіти про оцінку об`єктів нерухомості були дійсними. Разом з цим суд першої інстанції не прийняв до уваги, наданий відповідачем висновок про вартість майна, оскільки від був виконаний оцінювачем більше ніж на рік раніше вищевказаних звітів про оцінку майна, наданих позивачем.  
Крім того, як відзначено судом першої інстанції, відповідач заперечуючи проти позову, не надав суду контррозрахунку сум відшкодування за користування приміщенням літ.”И”, виходячи з наданого ним висновку про вартість майна.
Щодо позовних вимог в частині відшкодування грошових коштів, які позивач міг отримати за користування майном позивача під літ.”Ж” місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки позивачем не доведено факту користування відповідачем вказаним приміщенням у заявлений позивачем період. До того ж, позивачем не надано доказів вартості приміщення літ.”Ж”, з якої розраховано суму грошових коштів, заявлених в якості відшкодування доходів, які міг отримати відповідач від користування цим майном.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, КП "Одесміськелектротранс" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2021 року по справі №916/3189/20 в частині стягнення за користування приміщенням під літ. «И» та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушення норм процесуального та матеріального права з наступних підстав. 
Так, апелянт зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення та визначаючи розмір стягнення з відповідача за користування будівлею під літ. «И» суд послався на наданий позивачем звіт про оцінку майна, проте, такий звіт, на переконання апелянта, є недостовірним доказом. За твердженням апелянта, при визначенні оцінки вартості майна обраний порівняльний метод, який перш за все, передбачає збирання і проведення аналізу інформації про продаж або пропонування подібного нерухомого майна. Однак, всупереч цьому, експерт не аналізував продаж, а тільки послався на пропозицію до продажу. Однак, для порівняння навів об`єкти, які не є подібними з приміщенням під літ. «И».
Крім того, як стверджує апелянт, у звіті не наведено інформацію про продаж порівняльних об`єктів, а висновок зроблений лише на даних пропозицій, що не узгоджуються з вимогами Національного стандарту №2 «Оцінки нерухомого майна» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України. 
Натомість, як вважає скаржник, наданий ним звіт про незалежну оцінку майна, проведений з застосуванням порівняльного методу. В ньому для порівняння взяті подібні приміщення, зроблений їх детальний аналіз з наведенням фотознімків. Ці приміщення є виробничими, а не офісними, а отже є подібними до приміщення літ. «И». В той же час, оцінка приміщення, яку провів позивач, за твердженням апелянта, проведена без огляду приміщення, без фотофіксації та без врахування наявних пошкоджень, а тому не містить достовірних даних.
Наведене, на думку апелянта, призвело до того, що суд в розрахунку вартості за користування приміщенням під літ. «И» вказав суму, яка є не реальною та не відповідає дійсній ринковій вартості аналогічного приміщення в м. Одеса.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №916/3189/20 та призначено справу до розгляду на 03.06.2021.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від позивача в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач посилаючись на приписи ст. 78 ГПК України зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що подані позивачем звіти створені при наявності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про дійсну ринкову вартість об`єкта. 
З приводу наданого відповідачем висновку про вартість майна, позивач зазначає, що він виконаний станом на 01.01.2017, в той час як спірний період в даній справі розпочинається з 06.11.2017 та завершується 31.12.22018 Більш того, в звіті власником майна значиться ТОВ «АШРАМ», який є попереднім власником майна та не є учасником даної справи. Відповідач, за твердженням позивача, використовував даний висновок про вартість майна в іншій справі про стягнення коштів за користування майном. Таким чином, як вважає позивач, поданий відповідачем звіт не стосується предмета спору, оскільки стосується іншого періоду часу та іншого власника об`єкту нерухомості та іншої справи за участю відповідача.
Крім того, позивач відзначає, що суд першої інстанції вірно зазначив про те, що внаслідок виділення приміщення площею 672,9 кв.м. в самостійну одиницю, позивачем надано звіт про оцінку саме цього майна. Висновок же про вартість майна, наданий відповідачем, не містить оцінки вартості приміщення, і, відповідно, розміру орендної плати, яку відповідач міг отримати за користування майном, виходячи із загальної площі вказаного приміщення.
В свою чергу, на думку позивача, надані ним звіти про оцінку майна виконанні суб`єктом оціночної діяльності, та були дійсними станом на час звернення із позовом до суду. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 було задоволено клопотання відповідача та відкладено розгляд справи на 17.06.2021.
Під час судового засідання від 17.06.2021 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Представники позивача надали пояснення у відповідності до яких просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи    на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведених законодавчих приписів, а також доводів та вимог апеляційної скарги, колегією суддів оскаржуване рішення переглядається лише в частині задоволених позовних вимог. 
Як вбачається з наявних матеріалів справи у відповідності до запису про право власності №23272490 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ТОВ “Майнічі” на праві власності належить нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 4544,5 кв.м. (літ. "И"). 
Згідно з записом про право власності №23272936 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ТОВ “Майнічі” на праві власності належить нежитлові приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна 1-А (літ. „Ж”).
В подальшому, починаючи з 27.06.2018, позивач виокремив в самостійну одиницю нежитлове приміщення площею 679,2 кв.м. з новою адресою: вул. Водопровідна 1А/3 приміщення 301 (запис про право власності №26915825).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.03.2005 у справі №11/01-05-91, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2005 та постановою Вищого господарського суду України від 11.10.2005 було виселено Комунальне підприємство «Одесміськелектротранс» з приміщень, займаних в адміністративній будівлі (заводоуправління), площею 379,6 кв.м., та приміщень цеху по ремонту електротранспорту, площею 690 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1-А.
Однак, звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що КП "Одесміськелектротранс" у спірний період використовувало належні ТОВ “Майнічі” нежитлові приміщення без достатньої правової підстави, з зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за користування майном. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на те, що позивачем не було доведено факт користування відповідачем адміністративною будівлею „літ. ”Ж” площею 379,6 кв.м. у спірний період. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.  
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. 
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. 
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно з частиною першою статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.
Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Аналогічна позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2020 р. у справі №917/154/15.
Так зі змісту судових рішень по справах №916/52/19, №916/2153/17, №916/1960/19 вбачається, що попереднім власником спірних приміщень, які наразі належать позивачеві, було ТОВ “Ашрам”. 
Рішенням Господарського Одеської області від 10.07.2018 у справі №916/2153/17, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.05.2019, було задоволено повністю позов ТОВ “Ашрам” до Комунального підприємства “Одесміськелектротранс” про стягнення грошових коштів за користування відповідачем у період з     01.09.2014 по 31.08.2015 майном, а саме: приміщенням адміністративної будівлі під літерою “Ж”, площею 379,6 кв.м, розташованим за адресою: м.Одеса, вул.Водопровідна, 1-А, та приміщенням адміністративної будівлі під літерою “И”, площею 690 кв.м, розташованим за адресою: м.Одеса, вул.Водопровідна, 1-А/3. Також рішенням суду у справі №916/2153/17 судом було відмовлено Комунальному підприємству “Одесміськелектротранс” у задоволенні зустрічних позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю “Ашрам” про визнання     недійсними свідоцтва про право власності в частині включення до свідоцтва №19693031 від 28.03.2014 нежитлових приміщень І та ІІ поверхів, розташованих у літ. “И”, та адмінбудівлі літ. “Ж” у свідоцтві №19679264 від 28.03.2014.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.04.2019 у справі №916/52/19 судом задоволено позовні вимоги ТОВ “Ашрам”, заявлені     до Комунального підприємства “Одесміськелектротранс” з аналогічних підстав, та стягнуто з відповідача на користь позивача кошти за користування у період     з 28.12.2015 по 31.12.2016 майном, а саме: приміщенням адміністративної будівлі під літерою “Ж”, площею 379,6 кв.м, розташованим за адресою: м.Одеса, вул.Водопровідна, 1-А, та приміщенням адміністративної будівлі під літерою “И”, площею 690 кв.м, розташованим за адресою: м.Одеса, вул.Водопровідна, 1-А/3. 
Рішенням господарського суду Одеської області від 25.11.2020 по справі №916/1960/19, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.05.2021, задоволено частково позовні вимоги ТОВ “Ашрам”  заявлені до Комунального підприємства “Одесміськелектротранс” з аналогічних підстав, та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за користування майном в сумі 1768964,63 грн за період з 01.01.2017 по 05.11.2017, в іншій частині позову відмовлено. 
В межах даних справ, судами встановлений факт користування КП “Одесміськелектротранс” нежитловими приміщенням, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна 1-А/3 без достатніх на то правових підстав. 
Колегія суддів також зазначає, що представником КП “Одесміськелектротранс” під час розгляду справи №916/3189/20 також не заперечувався факт користування належними позивачеві приміщеннями у спірних період, що також підтверджено представником відповідача під час судового засідання суду апеляційної інстанції від 17.06.2021.
З огляду на викладене колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за користування майном. 
Визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню колегія суддів зазначає наступне. 
Розрахунок плати за користування спірними приміщеннями позивачем здійснено з урахуванням Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу,    затвердженої    постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786. 
Згідно з додатком №2 до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу,    затвердженої    постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, орендна ставка за використання нерухомого майна для розміщення транспортних підприємств з перевезенням пасажирів складає 15% від ринкової вартості.
З огляду на відсутність методики розрахунку орендної плати за приватне майно та пропорції її розподілу, а також використання відповідачем протягом тривалого часу спірних нежитлових приміщень без будь-яких правовстановлюючих документів, суд апеляційної інстанції вважає, що здійснення позивачем розрахунку плати за користування спірними приміщеннями із застосуванням до спірних відносин положень вказаної Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу таким, що не суперечить діючому законодавству. 
Слід також зауважити, що будь-якого контррозрахунку плати за користування належним позивачеві майном, відповідачем до суду не надано.
Наявними матеріалами справи підтверджується, що заявлені позивачем до стягнення суми відшкодування розраховані на підставі відповідних звітів про оцінку майна та з урахуванням включення приміщення площею 690 кв.м. до загальної площі, належного позивачу майна в розмірі під літ.”И” в розмірі 4544,5кв.м.; подальшого виділення (з 17.05.2018) приміщення площею 2135,5 кв.м. в яке входило приміщення площею 690 кв.м., із загальної площі, належного позивачу майна в розмірі під  літ. ”И” в розмірі 4544,5кв.м. та виділення з 27.06.2018 приміщення площею 679,2 кв.м. із загального нерухомого майна позивача  в самостійну одиницю. 
Так, відповідно до Звіту про оцінку майна №20102020_265 ринкова вартість приміщення 690 кв.м. станом на 06.11.2017 становила 9 408 599, 00 грн, а вартість оренди складала 15% від ринкової вартості об`єкту - 1 411 290,00 грн. 
Отже, вартість доходів за користування відповідачем майно, яке належить позивачеві за період з 06.11.2017 по 16.05.2018 складає 742377,20 грн (1 411 290,00 грн – вартість орендної плати за рік) / 365 днів х 192 (кількість календарних днів заборгованості).
За період з 17.05.2018 по 26.06.2018 (після виділення приміщення площею 2135,5 кв.м. в яке входило приміщення площею 690 кв.м. із загальної площі, належного позивачу майна в розмірі під  літ. ”И” в розмірі 4544,5кв.м.) вартість доходів за користування відповідачем майно, яке належить позивачеві складає         150 795,37 грн (1 411 290,00 грн – вартість орендної плати за рік) / 365 днів х 39 (кількість календарних днів заборгованості).
З 27.06.2018 приміщення площею 679,2 кв.м. із загального нерухомого майна позивача було виділено в самостійну одиницю.
Відповідно до Звіту про оцінку майна №20102020_266 ринкова вартість приміщення 679,2 кв.м. станом становила 8 991 352, 00 грн., а вартість оренди складала 15% від ринкової вартості об`єкту (1 348703,00 грн.). Користування Відповідачем приміщення становить: 8 991 352, 00 (ринкова вартість) х 15% (орендна ставка) = 1 348703,00 грн. Період за який стягується кошти з 27.06.2018 року по 31.12.2018 року, тобто за 39 календарних дня складає 694 674,42 грн.
З урахуванням наведеного заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1 587   846, 99 грн.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта з приводу того, що наданий позивачем звіт не є належним доказом по справі, з огляду на таке. 
За приписами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.74 ГПК України).
За приписами ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Так позивачем на підтвердження ринкової вартості спірних приміщень було надано звіти про оцінку майна №20102020_265 та №20102020_266, які складені ФОП Малієнко Н.В., яка має кваліфікаційне свідоцтво №940 від 26.01.2001 про одержання кваліфікації експерта з питань оцінки нерухомості, майна, немайнових прав і бізнесу (т.1, а.с. 89), свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів від 05.10.2004 №1624, а також сертифікат №964/18 від 11.12.2018 суб`єкта оціночної діяльності, який дійсний до 11.12.2021 (т.1, а.с. 90).
У звіті №20102020_265 вказано, що оцінка здійснена станом на 06.11.2017, а у звіті №20102020_266 станом на 05.07.2018, що відповідає періоду, за який позивачем заявлено позовні вимоги. Датою завершення складення вказаних звітів вказано 20.10.2020.
Також у наведених звітах вказано термін їх дії, а саме шість місяців від дати складання. Отже, на момент звернення позивача із позовом до суду (листопад 2020), дані звіти були дійсними. 
Слід також відзначити, що під час складення даних звітів експертом було використано порівняльний методичних підхід. 
В свою чергу, відповідач стверджуючи про те, що експерт у своїх звітах для порівняння навів об`єкти, які не є побідними, не надав жодних доказів на підтвердження своїх припущень. 
Судова колегія вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги наданий відповідачем висновок про вартість майна (т.2, а.с. 15-50), виконаний оцінювачем Постолакіною Л.В., оскільки у вказаному висновку зазначено, що оцінка була проведена 20.09.2019 та датою виконання звіту вказано 26.09.2019. Тобто, даний висновок був складений раніше, аніж звіти, що були надані позивачем.
До того ж, у наданому відповідачем висновку вказано, що метою оцінки є визначення ринкової вартості об`єкта оцінки станом на 01.01.2017. В той же час, спірним періодом у даному спорі є 06.11.2017 - 31.12.2018.
Також, у вказаному висновку не було враховано тієї обставини, що з 27.06.2018 приміщення площею 679,2 кв.м. із загального нерухомого майна позивача було виділено в самостійну одиницю.
За приписами ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ст.98 ГПК України).
З огляду на наведені законодавчі приписи, відповідач не був позбавлений можливості звернутися до суду із відповідним клопотанням про призначення експертизи задля визначення ринковою вартості майна, у разі незгоди із висновками наданими позивачем. Однак, як свідчать наявні матеріали справи, відповідач своїм правом, під час розгляду справи, не скористався. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.03.2021 у справі №916/3189/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 22.06.2021.

Головуючий суддя                                                            Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Лавриненко Л.В.

Суддя                                                                                Мишкіна М.А.