ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року 
м. Київ

Справа №  905/1816/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К.М.- головуючого, Білоуса В.В., Ткаченко Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.
за участю представників сторін: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Литвина П.В. (довіреність від 22.12.2020 № 14-331) та Волкова А.С. (довіреність від 26.10.2020№ 14-188), Акціонерного товариства "К.Енерго" - Жукова А.О. (довіреність від 25.09.2020 б/н)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 
та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 

у справі № 905/1816/19
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Акціонерного товариства "К.Енерго"
про стягнення 81 562 397,93 грн,

в межах справи № 905/1965/19
за заявою Приватного акціонерного товариства "Науково-виробнича компанія "Гірничі машини"
до Акціонерного товариства "К.Енерго"
про банкрутство,-

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень 
Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі також АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Акціонерного товариства "К.Енерго" (далі також АТ "К.Енерго", відповідач) про стягнення боргу у загальній сумі 81 562 397,93 грн, з яких: 40 821 471,48 грн - пеня,             31 144 266,79 грн - інфляційні втрати, 8 361 664,80 - 3% річних, 1 234 994,86 грн - основний борг.
11.03.2020 до Господарського суду Донецької області надійшла заява від ПАТ НАК "Нафтогаз України", в якій позивач зазначив, зокрема, що враховуючи факт правонаступництва КП "Київтеплоенерго" за основним боргом №1814/ 1617-БО-41 від 27.10.2016 в розмірі 1 234 994,86 грн та факт сплати даної заборгованості, стягненню з АТ "К.Енерго" у даній справі № 905/1816/19 підлягає: 40 821 471,48 грн - пеня, 31 144 266,79 грн - інфляційні втрати,                  8 361 664,80 - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору постачання природного газу №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016, прострочивши виконання зобов`язання з оплати за спожитий природній газ.
Відповідач проти позову заперечував з наступних підстав: 
-          позовна заява подана Публічним акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі також ПАТ "НАК "Нафтогаз України" ) до неналежного відповідача, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 затверджено мирову угоду, за якою КП "Київтеплоенерго" стало правонаступником за борговими зобов`язаннями ПАТ "Київенерго" з оплати спожитих енергоносіїв (природного газу) за договорами постачання (купівлі-продажу) природного газу з усіма додатковими угодами та додатками, укладеними між ПАТ "Київенерго" та ПАТ "НАК "Нафтогаз України", в тому числі і за договором №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016.
-          розрахунки з ПАТ "НАК "Нафтогаз України" були здійснені Відповідачем шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків (відповідно до постанови КМУ від 18.06.2014 №217), то за цих обставин АТ "К.Енерго" був позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, тому як державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.
З урахуванням зазначеного, відповідач вважав, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення з АТ "К.Енерго" пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
Між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (нова назва - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", Постачальник, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (нова назва - Акціонерне товариство "К.Енерго", Споживач, відповідач у справі) був укладений Договір постачання природного газу №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016 (далі - Договір), у відповідності до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Згідно відомостей, які наявні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач змінив повне та скорочене найменування. За кодом ЄДРОПОУ 00131305 значиться Акціонерне товариство "К.Енерго" (дані про реєстрацію змін до установчих документів внесені 09.08.2019).
За даними веб-сайту Міністерства юстиції України "Детальна інформація про юридичну особу", встановлено зміну найменування позивача, яким на теперішній час є Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", та вказано організаційно-правову форму - "приватне акціонерне товариство".
Згідно з пунктом 1.2 договору газ, що продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.
За правилами пункту 2.1 укладеного сторонами правочину продавець передає покупцеві для СВП "Київські теплові мережі" ПАТ "Київенерго" з 01.10.2016 по 31.03.2017 газ обсягом до 154 581 тис.куб.м.
У відповідності до пункту 3.1 Договору, право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Пунктом 3.4 Договору узгоджено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, зазначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.
Ціна природного газу визначена у пункту 5.2 Договору: ціна за 1000 куб.м. природного газу за цим договором становить 5 916,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати за 1000 куб.м. природного газу разом з податком на додану вартість 7 099,20 грн.
Оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1 договору).
Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років (пункт 10.3. договору).
Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.10.2016 і діє в частині реалізації газу до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків- до їх повного здійснення (розділ 12 договору).
На виконання умов договору позивач, передав у власність ПАТ "Київенерго" природний газ, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме:
від 31.10.2016  - на обсяг газу 22 862,064 тис.куб.м., в сумі 187 075 697,30 грн,
від 30.01.2017 - на обсяг газу 17 959,271 тис.куб.м., в сумі 106 505 660,74 грн;
від 31.12.2016 - на обсяг газу 109 054,461 тис.куб.м., в сумі 646 736 575,51 грн,
від 31.03.2017 - на обсяг газу 12 027,212тис.куб.м., в сумі 71 326 178,04 грн,
від 30.04.2017 - на обсяг газу 8 904,335 тис.куб.м., в сумі 63 213 655,03 грн,
від 31.05.2017 - на обсяг газу 102,789 тис.куб.м., в сумі 975 327,82 грн,
від 31.12.2016 - на обсяг газу 25 608,090 тис.куб.м., в сумі 207 360 648,54 грн,
від 31.07.2017 - на обсяг газу 15,221 тис.куб.м., в сумі 144 426,59 грн,
від 28.02.2017 - на обсяг газу 16 718,321 тис.куб.м., в сумі 99 146 330,86 грн,
від 30.09.2017 - на обсяг газу 400,173 тис.куб.м., в сумі 3 797 097,54 грн,
від 30.04.2017 - на обсяг газу 1 675,619 тис.куб.м., в сумі 15 899 345,47 грн,
від 31.05.2017 - на обсяг газу 28,344 тис.куб.м., в сумі 268 946,02 грн,
від 31.08.2017 - на обсяг газу 246,444 тис.куб.м., в сумі 2 338 418,40 грн,
Вказані акти підписані сторонами і засвідчені печатками підприємств.
Згідно наявної в матеріалах справи довідки по операціям по ПАТ "Київенерго" №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016, розрахунки за договором №1814/1617-БО-41 здійснювалися шляхом розподілу коштів відповідно до постанови КМУ від 18.06.2014 №217.
У зв`язку з тим, у зв`язку з тим, що відповідач здійснював оплату за переданий газ не в повному обсязі та з порушенням строків оплати визначених Договором, у Відповідача перед АТ "НАК "Нафтогаз України" станом на дату звернення з позовом (27.09.2019) обліковується борг за Договором №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016.
Зазначені обставини стали підставою для звернення АТ "НАК "Нафтогаз України" до суду з відповідним позовом.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 у справі                  № 905/1818/19 (суддя Зекунов Е.В.) у задоволенні позову про стягнення                            81 562 397,93 грн відмовлено повністю.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 (колегія суддів: Хачатрян В.С. - головуючий, Гетьман Р.А., Шутенко І.А.) апеляційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" залишено без задоволення; рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 у справі №905/1816/19 залишено без змін.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з такого:
-           доводи відповідача про подання позовної заяви до неналежного відповідача є безпідставними, оскільки в межах справи № 910/5098/18 судами усіх трьох інстанцій досліджувалось питання правомірності заміни боржника (ПАТ "Київенерго") на КП "Київтеплоенерго" за зобов`язаннями ПАТ "Київенерго" перед АТ "НАК "Нафтогаз України" за відсутності волі КП "Київтеплоенерго" в частині заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних та факту передачі йому кореспондуючих такому зобов`язанню прав вимоги до споживачів, при чому, за висновками судів, положення частини четвертої статті 13, частин першої, четвертої статті 41, частини другої статті 61 Конституції України виключають можливість такої заміни;
-          при розрахунках шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217, АТ "К.Енерго" було позбавлене можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, оскільки державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.
При цьому, апеляційним судом також враховано, що позивачем не надано доказів, які підтверджують перерахування відповідачем коштів з порушенням строків, визначених Порядком № 217 (далі - Порядок № 217). 
Крім того, суд апеляційної інстанції з посиланням на норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та з урахуванням правових висновків Верховного Суду (постанови від 06.06.2018 у справі               № 925/770/17, від 01.04.2019 у справі № 922/2784/18, від 16.01.2020 у справі № 922/939/19, від 22.01.2020 у справі № 917/602/19, від 26.03.2020 у справі          № 925/853/19, від 27.05.2020 у справі № 910/17428/18) зазначив про те, що дія вказаного нормативного акту поширюється на спірні правовідносини, у зв`язку з чим, вимоги позивача щодо стягнення неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних на суму боргу, сплачену до 30.11.2016, задоволенню не підлягають.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 у справі № 905/1816/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального права, а саме постанови Кабінету міністрів України від 18.06.2014 № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу", статті 19,19-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 526, 629, 631, 654 ЦК України, статті 193, 216, 217 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 3, 7, 13, 38, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
При цьому, підставами для оскарження судових рішень позивач зазначає неврахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України), викладених у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/16072/16, від 27.02.2020 у справі № 921/12/19, яка узгоджується з позицією об`єднано палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеної у постановах від 26.06.2020 у справі №904/1210/18 та від 16.10.2020 у справі        № 903/918/19. 
Позиція інших учасників справи
АТ "К.Енерго" подало відзив на касаційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України", в якому просить відмовити у задоволенні останньої з викладених у відзиві підстав.
Касаційне провадження. Розгляд клопотань
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи                 № 905/1816/19 визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - (головуючий), Ткаченко Н.Г., Білоус В.В., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 09.12.2020.
Ухвалою Верховного Суду від 22.12.2020 касаційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" залишено без руху; надано скаржнику строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 23.12.2020 скаржником усунуто недоліки касаційної скарги.
06.01.2021 до Верховного Суду надійшло клопотання АТ "НАК "Нафтогаз України" про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, оскільки, на думку скаржника, колегія суддів у цій справі вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема щодо визначення розміру судового збору за розгляд майнового спору у справах про банкрутство. 
Ухвалою Верховного Суду від 20.01.2021, серед іншого, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 у справі № 905/1816/19; призначено скаргу до розгляду на 03.03.2021 о 11:30 год. 
Ухвалою Верховного Суду від 03.03.2021 провадження у справі № 905/1816/19 за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" зупинено до розгляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 905/1818/19 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатом такого розгляду.
Підставою передачі справи № 905/1818/19 на розгляд палати для розгляду справ про банкрутство касаційного суду визначено необхідність відступлення від правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27.02.2018 у справі №6/6 щодо визначення ставки судового збору, що підлягає сплаті за розгляд майнового спору, який розглядається у позовному провадженні в межах справи про банкрутство боржника. 
Постановою Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 14.04.2021 касаційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" задоволено частково. Рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 у справі № 905/1818/19 скасовано. Справу 905/1818/19 передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 905/1818/19 надіслано судом 23.04.2021 та оприлюднено 26.04.2021. 
Ухвалою Верховного Суду від 27.04.2021 поновлено касаційне провадження у справі № 905/1816/19; призначено касаційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України" до розгляду на 27.05.2021 о 11:20 год.
Судове засідання 27.05.2021 відбулось за участі представників АТ "НАК "Нафтогаз України" (позивача) та АТ "К.Енерго" (відповідача), які надали пояснення у справі.
При цьому, подане скаржником клопотання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки колегія суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у справі № 905/1818/19 вважала за необхідне відступити від висновків колегії суддів цієї ж палати касаційного суду. 
З урахуванням того, що постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 14.04.2021 у справі № 905/1818/19 (за подібних правовідносин та учасників спору) містить правову позицію у питанні визначення ставки судового збору, що підлягає сплаті за розгляд майнового спору, який розглядається у позовному провадженні в межах справи про банкрутство боржника, колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для задоволення клопотання скаржника про передачу цієї справи на розгляд об`єднаної палати цього суду.
Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
Колегія суддів Касаційного господарського суду, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суди в оскаржуваних рішеннях встановили, що порушення відповідачем (споживачем) умов договору постачання природного газу щодо своєчасної оплати за поставлений товар (природний газ) стало підставою для звернення позивача (постачальника) з позовом про стягнення з відповідача договірної пені, а також інфляційних втрат та 3% річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Тож предметом касаційного розгляду є правомірність відмови судами попередніх інстанцій у застосуванні до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого природного газу за Договором №1814/1617-БО-41 від 27.10.2016.
З урахуванням встановлених статтею 300 ГПК України меж розгляду справи судом касаційної інстанції та з огляду на зміст і характер доводів скаржника, в ході касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень необхідним є надання оцінки застосування судами норм права з урахуванням правових висновків Верховного Суду, наведених у скарзі АТ "НАК "Нафтогаз України".
Як зазначалось вище, судами попередніх інстанцій з наявних у справі доказів встановлено, що розрахунки за Договором здійснювалися шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків (відповідно до постанови КМУ від 18.06.2014 №217).
Верховний Суд зауважує, що правовідносини за договором поставки природного газу теплогенеруючій та теплопостачальній організації, зокрема щодо порядку виникнення та припинення зобов`язань у сторін цієї угоди, а також порядку виконання цих зобов`язань сторонами, врегульовані як загальними нормами ЦК України та ГК України, якими визначений загальний порядок виконання цивільно/господарсько-правового зобов`язання, так і нормами спеціального законодавства, що регулюють ринок природного газу.
Положеннями статей 11, 629 ЦК України визначено, що договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом статті 526 ЦК України, положенням якої кореспондує зміст статті 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Близьке за змістом визначення поняття договору поставки передбачено частиною першою статті 265 ГК України.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 ЦК України).
Згідно з вимогами частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. 
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 549 ЦК України).
За змістом частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
Як зазначалось, вимога позивача про стягнення з відповідача договірної пені та 3% річних обґрунтована порушенням відповідачем (споживачем) умов договору постачання природного газу щодо своєчасної оплати.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про ринок природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу (частина третя статті 12 цього Закону).
Частиною другою статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (частина третя статті 13 цього Закону).
Отже, постачання природного газу споживачам є різновидом господарської діяльності, що здійснюється на підставі договору постачання, який укладається між постачальником та покупцем (споживачем) із визначенням взаємних прав та обов`язків сторін такого господарського договору. Законодавцем до обов`язків споживача віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості придбаного (спожитого) природного газу, невиконання чи неналежне виконання якого тягне за собою наслідки у вигляді відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, за умовами Договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.
Законом України "Про теплопостачання" визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та поширено сферу дії Закону на врегулювання відносини, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.
Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що виробництво теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про теплопостачання" діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватися суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.
Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави для висновку, що виробництво та (або) постачання теплової енергії є різновидами господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою створення теплової енергії шляхом перетворення енергетичних ресурсів, у тому числі природного газу, та її подальшого надання споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі укладених із споживачами договорів. Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі                                 № 903/918/19 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.01.2021 у справі № 924/1115/19.
Отже, враховуючи господарську діяльність відповідача щодо виробництва і постачання теплової енергії, оплата вартості поставленого природного газу здійснюється з урахуванням вимог статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання".
Згідно з частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.
Відповідно до частин 4, 5 статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.
На виконання вимог статті 19-1 вказаного Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (як зазначалось вище Порядок № 217).
У пункті 1 Порядку № 217 визначено, що він визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки. Також, положеннями Порядку № 217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, розрахунки між сторонами Договору в тому числі здійснювались шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків у відповідності до Порядку № 217. 
Вказані обставини стали підставою для висновку судів першої та апеляційної інстанції про те, що при розрахунках шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків на підставі Порядку № 217, відповідач був позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, оскільки державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами. Щодо цього судами враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 03.04.2019 у справі № 906/278/18, від 24.07.2019 у справі № 918/553/18, від 17.12.2019 у справі № 922/932/19, від 03.03.2020 у справі № 908/2648/18, від 18.03.2020 у справі № 908/2304/18, від 31.03.2020 у справі № 917/530/19, від 27.05.2020 у справі № 914/1029/19.
Однак, колегія суддів Касаційного господарського суду не може погодитися з такими висновками з огляду на те, що існує інша правова позиція Верховного Суду щодо застосування положень Порядку № 217 у питанні врегулювання спорів щодо стягнення заборгованості як відповідальності за порушення грошового зобов`язання за договором щодо поставки/розподілу природного газу, розрахунки за яким здійснювалися із застосуванням спецрахунків на підставі цього Порядку.
Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі                         № 910/16072/16, на яку позивач посилається як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зроблено висновок про те, що судами попередніх інстанцій обґрунтовано стягнено з відповідача пеню, інфляційні втрати, 3% річних, нараховані на суму коштів, яка сплачена згідно з Порядком № 217. На думку суду касаційної інстанції, вказаним Порядком визначається виключно механізм розподілу коштів, які вже знаходяться на поточному рахунку зі спеціальним режимом використання і він не стосується договірних зобов`язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та не впливає на них.
У зазначеній скаржником постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі                      № 921/12/19 колегія суддів дійшла висновку про те, що положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та Оператора ГРМ за Договором розподілу природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати послуг з розподілу природного газу (пункт 8.2 Договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини 2 статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 у справі № 924/1115/19.
Також, у питанні застосування положень Порядку № 217 у подібних правовідносинах судова палата звертається до правових висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 16.10.2020 у справі № 903/918/19, та зазначає наступне.
Аналіз приписів статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" в сукупності з положеннями Порядку № 217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком № 217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником. 
Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.
Визначений Порядком № 217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
Отже, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору, у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 79, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як приватним акціонерним товариством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).
Відтак, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 903/918/19 підтримала правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 921/12/19 та від 21.02.2018 у справі № 910/16072/16, натомість відступила від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.03.2020 у справі № 917/530/19, про те, що відповідач не відповідає перед позивачем за прострочення в оплаті за поставлений природний газ в частині розрахунків, що здійснювалася відповідно до Порядку № 217 через рахунки із спеціальним режимом використання за встановленими НКРЕКП нормативами перерахування коштів.
При цьому слід зауважити, що визначені ГПК України процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду; логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду.
З урахуванням наведеного, колегією суддів, що здійснює касаційний перегляд судових рішень у цій справі, враховуються висновки щодо застосування положень Порядку № 217 саме об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 903/918/19.
У силу правової позиції, яка викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17, судам слід враховувати останню позицію суду касаційної інстанції.
Отже, у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, відмовляючи в стягненні з відповідача договірної пені та 3% річних з огляду на те, що розрахунки між сторонами Договору здійснювались шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків у відповідності до Порядку № 217, не врахували висновку Верховного Суду про те, що Порядок № 217 не змінює порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляє теплопостачальну організацію як споживача природного газу можливості впливати на їх своєчасність і не виключає застосування до відповідача (споживача) відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
Відтак, доводи скаржника, зазначені у описовій частині даної постанови, суд визнає частково обґрунтованими.
Разом з тим, суди попередніх інстанцій належним чином не досліджували наданого позивачем до позовної заяви розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних втрат на предмет визначених позивачем періодів нарахування заявлених до стягнення з відповідача спірних сум, не перевірили на підставі належних доказів, чи мало місце прострочення відповідача в оплаті боргу за поставлений природний газ у визначені позивачем періоди. 
Слід також зазначити, що суд апеляційної інстанції з посиланням на норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та з урахуванням правових висновків Верховного Суду зазначив про те, що дія вказаного нормативного акту поширюється на спірні правовідносини, однак, як встановлено апеляційним судом з довідки позивача по операціям по ПАТ "Київенерго", частина заборгованості погашена до 30.11.2016, тобто до моменту, коли набрав чинності вказаний Закон, що зумовлює його застосування згідно частини третьої статті 7 цього Закону. Водночас, як вбачається з оскаржуваної постанови, апеляційним судом не досліджено, не встановлено та не відображено у вказаній постанові обставин того, яка сума боргу була сплачена до вказаної дати, а яка частина заборгованості погашалась після 30.11.2016 у відповідності наданих сторонами та наявних у справі доказів.
Колегія суддів зауважує, що суд касаційної інстанції не має права самостійно здійснювати оцінку наданих сторонами доказів у підтвердження несвоєчасних розрахунків за зобов`язанням, визначати строки погашення заборгованості, встановлювати правильність розрахунків розміру заявлених до стягнення з відповідача спірних сум (договірної пені, відсотків річних та інфляційних втрат), як і здійснювати їх перерахунок чи перевіряти періоди нарахування, оскільки достовірне з`ясування цих фактичних обставин та переоцінка доказів виходить за межі повноважень Верховного Суду, передбачених статтею 300 ГПК України.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 у справі № 903/918/19 звернула увагу на те, що виходячи із предмета та підстав позову щодо стягнення з теплопостачальної організації пені, 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку із простроченням в оплаті вартості поставки природного газу на користь гарантованого постачальника, а також з урахуванням особливостей правового регулювання спірних правовідносин відповідно до статей 19, 19-1 Закону України "Про теплопостачання", статей 11-13 Закону України "Про ринок природного газу", Порядків № 20, № 217, № 256, № 483, до предмета доказування у цій справі входять такі обставини: яку частину оплати за придбаний природний газ у спірний період відповідач-споживач здійснив власними коштами; який розмір вартості поставки газу погашено у спосіб проведення взаєморозрахунків між гарантованим постачальником, споживачем та іншими учасниками розрахунків з боку держави через процедуру, визначену Порядком № 20 та Порядком № 483, шляхом підписання спільних протокольних рішень; чи дотримано відповідачем порядку і строків внесення виділених йому з державного бюджету коштів, як субвенцій, на погашення вартості наданих ним послуг з теплопостачання пільговим категоріям населення відповідно до умов спільних протокольних рішень; чи допущено відповідачем порушення строків виконання договірних зобов`язань в частині оплати власними грошовими коштами вартості придбаного газу за кожним з актів приймання-передачі природного газу у визначений позивачем спірний період.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні. 
Рішення суду має прийматися відповідно до норм матеріального і процесуального права та фактичних обставин справи, достовірно встановлених судом, тобто з`ясованих шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. 
Оскаржувані судові рішення у справі таким вимогам не відповідають, враховуючи неповноту дослідження місцевим та апеляційним судами зібраних у справі доказів та обставин справи, що входять до предмета доказування у даному спорі, а також неправильне застосування судами норм спеціального законодавства, яке визначає порядок розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу.
З урахуванням викладеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасних висновків про відмову у задоволенні позову АТ "НАК "Нафтогаз України" про стягнення з АТ "К.Енерго" пені, 3% річних та інфляційних втрат у цій справі. 
Ураховуючи відсутність повноважень у касаційного суду щодо оцінки доказів у справі відповідно до статті 300 ГПК України, колегія суддів вважає правильним скасувати прийняті місцевим та апеляційним судами рішення по суті спору та направити справу № 905/1816/19 на новий розгляд до суду першої інстанції для виправлення процесуальних порушень щодо повноти встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування норм матеріального права. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З огляду на те, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій не було враховано висновок Верховного Суду, викладений у постановах  від 27.02.2020 у справі № 921/12/19 та від 21.02.2018 у справі № 910/16072/16, щодо застосування Порядку № 217, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судова палата, з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені статтею 300 ГПК України, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України", скасування рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 у справі № 905/1816/19 та направлення матеріалів цієї справи на новий розгляд до місцевого господарського суду. 

При новому розгляді справи суду першої інстанції слід врахувати викладене, правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 27.02.2020 у справі № 921/12/19 та від 21.02.2018 у справі № 910/16072/16 (з урахуванням висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 903/918/19), вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, за результатом чого дати належну правову оцінку доказам, доводам та запереченням учасників судового процесу, і в залежності від встановленого та вимог закону прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Розподіл судових витрат
Відповідно до статті 129 ГПК України у зв`язку із скасуванням попередніх судових рішень і передачею справи на новий розгляд, розподіл судового збору у справі, у тому числі й сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Донецької області від 06.07.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2020 у справі № 905/1816/19 скасувати. 

3. Справу 905/1816/19 передати на новий розгляд до Господарського суду Донецької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий           суддя                                                                      К.М. Огороднік 
Судді                                                                                                    В.В. Білоус 
                                                                                                    Н.Г. Ткаченко