ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/17566/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року (суддя першої інстанції Ніколайчук С.В.)  у справі №160/17566/20 за позовом  ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просив:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена позивачу відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/4301/20 від 05.08.2020, за період з 26.10.2018 по 27.11.2020, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення та у відповідності до довідки №13/13-282 від 10.04.2020, що надана відповідачем;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена позивачу відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/4301/20 від 05.08.2020, за період з 26.10.2018 по 27.11.2020, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення та у відповідності до довідки №13/13-282 від 10.04.2020, що надана відповідачем;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена позивачу відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/3199/20 від 22.06.2020, за період з 26.10.2018 по 04.08.2020, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення та у відповідності до довідки №13/13-282 від 10.04.2020, що надана відповідачем;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена позивачу відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/3199/20 від 22.06.2020, за період з 26.10.2018 по 04.08.2020, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення та у відповідності до довідки №13/13-282 від 10.04.2020, що надана відповідачем.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звільнений з військової частини 26 жовтня 2018 року, однак остаточний розрахунок при звільненні  проведений не у повному обсязі. Повний розрахунок грошового забезпечення з ним проведено лише відповідно до рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі № 160/4301/20   та у справі № 160/3199/20 від 22.06.2020, а саме: проведено виплату позивачу грошової компенсації за затримку  грошових коштів за невикористані додаткові дні оплачуваної відпустки та грошової компенсації за неотримане речове майно.  Таким чином,  відповідачем допущено протиправну бездіяльність, порушено приписи ст. ст. 116, 117  Кодексу законів про працю України  в частині строків виплати позивачу грошової компенсації та порушено право на соціальний захист. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року  у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок роботодавця, передбачений ст.117 КЗпП України, щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Положення ст.117 КЗпП України  не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Позивач наполягає, на тому, що оскільки відповідачем в день звільнення позивача з військової служби не проведено повний розрахунок з позивачем, у відповідача виникає обов`язок сплатити середній заробіток на підставі положень ст.117 КЗпП України за весь час затримки.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає, що  норми ст.117 КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки позивач проходив військову службу та одержував грошове забезпечення за рахунок Держави Україна, тобто не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною. Крім того, на момент звільнення зі служби та в період з 26.10.2018 по квітень 2020 року позивач жодним рапортом чи заявою про виплату грошової компенсації за невикористану ним додаткову оплачувану відпустку за 2015-2018 роки як учасник бойових дій не звертався. Також відповідач зазначає, що сума, яку розрахував позивач як компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, не є співмірною, оскільки вона значно перевищує суму виплаченої на виконання судових рішень компенсації. 
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до  ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України  в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1  ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково внаслідок такого.
Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи,  позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частини НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України.
Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 17.10.2018 №58 позивача звільнено з військової служби у запас на підставі пп.«г» п.2 ч.5  ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  (у зв`язку із проведення організаційних заходів).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26 жовтня 2018 року № 204 позивача виключено із списків особового складу військової частини  НОМЕР_1 (управління 26 об`єднаного загону), знято з усіх видів забезпечення та направлено  на військовий облік до Новокодацького РВК міста Дніпра.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року  у справі № 160/3199/20  задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 невиплачену грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби та виключенні з 26.10.2018 зі списків особового складу у розмірі 42617,82 грн. 
Рішення суду від 22.06.2020 у справі № 160/3199/20  набрало законної сили 07.08.2020, виконано відповідачем 04.08.2020, що підтверджено поданою позивачем копією виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 21.12.2020 про надходження на банківський рахунок позивача 04.08.2020 коштів в сумі 42617,82 грн. як грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 року у справі № 160/4301/20, яке набрало законної сили 07.09.2020,  зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1  додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій, що передбачено  статтею 16-2 Закону України «Про відпустки»  та пунктом 12 частини 1  статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2018 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 26.10.2018.
Розрахунок за вищевказаним судовим рішенням здійснено із позивачем в повному обсязі 27.11.2020, що підтверджено поданою позивачем копією виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 21.12.2020 про надходження на банківський рахунок позивача 27.11.2020 коштів в сумі 27595,12 грн. як грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке. 
Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з п. 2, 4 ст. 9 цього Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
В спірному випадку судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено не проведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення з військової служби, а саме:  позивачу не виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, а також грошова компенсація за недоотримане речове майно на підставі довідки № 1 про вартість речового майна, що належить до видачі.
Щодо можливості застосування у спірних відносин положень законодавства про працю, суд апеляційної інстанції виходить з того, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України встановлена   відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).
З аналізу зазначених правових норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, грошова компенсація за недоотримане речове майно, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на яку мав право позивач, повинні бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби.  Факт їх не виплати в установлений строк, що  підтверджено рішеннями суду, які набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції враховує  також правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, що немає жодних підстав вважати, що у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів  статті 117 КЗпП України  всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» не може розцінюватися як підстава для неможливості застосування положень  ст..117 КЗпП України  у спірному випадку.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.       
І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
У спірному випадку, як встановлено судом, позивач звільнений із військової служби 26.10.2018.
На виконання зазначених вище судових рішень відповідачем проведені відповідні виплати: 04.08.2020 виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби в сумі 42617,82 грн.,  27.11.2020 виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій в сумі 27595,12 грн.
Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням з військової служби поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.
Отже позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.
При  цьому, враховуючи наведені правові норми та встановлені у справі обставини, вважається, що  фактичний розрахунок з позивачем проведений  27.11.2020, тому періодом затримки виплати належного позивачу грошового забезпечення з метою визначення відшкодування за весь час такої затримки є період  з 26.10.2018 по 27.11.2020, а не періоди окремо по кожному рішенню Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020  у справі № 160/3199/20  та від 05.08.2020 у справі № 160/4301/20, як помилково вважає позивач.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з матеріалів справи, за розрахунком позивача згідно даним наданих відповідачем довідок від 10.04.2020 (а.с.25-27) середній заробіток за період затримки виплати належного позивачу грошового забезпечення з 26.10.2018 по 27.11.2020 визначений в сумі  385497,00  грн.
В порівнянні із виплаченою сумою компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та компенсації за неотримане речове майно вказана сума 385497,00  грн.  не може вважатися співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, строк, який пройшов з моменту звільнення та звернення позивача за захистом своїх прав у суді, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визначити суму відшкодування, яка підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 31017,00 грн., що відповідає грошовому забезпеченню позивача за останні два місяці, що передують даті закінчення проходження військової служби. 
Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи,  ухвалено рішення з невірним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року  у справі №160/17566/20  скасувати, прийняти нове рішення.
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31017,00 грн. 
В решті позову відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
        
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко