ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року	Львів	Справа № 380/4451/20 пров. № А/857/6154/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Іщук Л.П., Онишкевича Т.В., 
за участі секретаря судового засідання                    Чопко Ю.Т.,
представника відповідача                                        Хирі В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_2  (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року (рішення ухвалене в м. Львів в порядку загального позовного провадження, судом під головуванням судді Гавдик З.В. повний текст рішення складено 31 грудня 2020 року) у справі № 380/4451/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1  про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд-
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з  позовною заявою, якою просив:
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату йому на день виключення із списків частини (01.08.2019) індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 року по листопад 2018 року;
стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 30.03.2020 року по 15.05.2020 року у сумі 32512,80 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30.03.2020 по 15.05.2020 в сумі 32512,80 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина 1494) Західного територіального управління Державної прикордонної служби України  на користь ОСОБА_1  840,80 грн. сплаченого судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні вимог відмовити повністю. На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що на день виключення зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення, 01.08.2019, майора ОСОБА_1 , спору між позивачем та загоном щодо виплачених сум не було, а спір щодо сум належних при звільненні виник із значним проміжком часу. Згідно законодавства, військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення. Індексація грошового забезпечення, яка виплачується військовослужбовцям, не є складовою місячного грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців, вона має особливий і не постійний вираз виплати, і нараховується лише за сукупності певних умов та являється соціальною гарантією держави щодо підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін. Також вказує, що Мостиський прикордонний загін не являється головним розпорядником бюджетних коштів і здійснює виплати при наявності відповідних кошторисних асигнувань та в порядку визначеному головним розпорядником коштів. Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. 
Позивач у встановлені строки подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення. 
Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений 16.04.2021 року засобами поштового зв`язку, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання позивач не прибув, про причини неприбуття не повідомив. Клопотань про відкладення  слухання справи позивач не направляв.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №312-ос від 15.07.2019 позивача, майора ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 01.08.2019 року № 208, виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення Мостиського прикордонного загону.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у адміністративній справі №380/364/20 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 на день виключення із списків частини (01.08.2019) грошової компенсації за неотримане речове майно та стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2019 по 22.10.2019 у сумі 57957 грн 60 коп. Вказані виплати були проведені 30.03.2020 року, згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року у адміністративній справі № 380/2303/20 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1  індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 року по листопад 2018 року та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період з липня 2015 року по листопад 2018 року включно. 15.05.2020 року, Мостиським прикордонним загоном на картковий рахунок позивача перераховано заборгованість із виплати заборгованість індексації грошового компенсації в сумі 43419 грн 88 коп.

 ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ          
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновок Великої Палати Верховного Суду у вказаній Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19). З урахуванням таких висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у вказаній Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19, суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується і на правовідносини, що виникають після судового рішення про присудження виплати індексації заробітної плати. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплату індексації грошового забезпечення 15.05.2020 року при виплаті останньому середнього заробітку на підставі рішення суду у адміністративній справі № 380/364/20 30.03.2020 року, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 30.03.2020 по 15.05.2020 за затримку терміном 46 днів в сумі 32512,80 грн. 

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Рішення в частині відмови в задоволенні позову не оскаржене, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається. 
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Як встановлено судом, та не заперечується учасниками справи, що відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, не виплачено індексацію грошового забезпечення, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. 
Як встановлено судом, позивачу було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 43419 грн 88 коп лише 15.05.2020 року. 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів  приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, індексація грошового забезпечення, компенсація за належні до видачі предмети речового майна) при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. 
Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. 
Частинами 1 і 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновок Великої Палати Верховного Суду у вказаній Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19).
З урахуванням таких висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у вказаній Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19, суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується і на правовідносини, що виникають після судового рішення про присудження виплати індексації заробітної плати.
Остаточний розрахунок 15.05.2020 з позивачем проведений на підставі рішення суду від 23.04.2020 у справі 380/2303/20.
Оскільки остаточний розрахунок із ОСОБА_1 щодо  виплати індексації грошового забезпечення  проведено 15.05.2020 року, то  заявлені  позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 30.03.2020 по 15.05.2020 є такими, що  ґрунтуються на приведених положеннях законодавства.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки виданої військовою частиною НОМЕР_3 НГУ, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 24722,08 грн. (12542,61 грн. у травні 2019 року та 12179,47 грн. у червні 2019 року).
Отже для обчислення середнього заробітку із 30.03.2020 до дня фактичного розрахунку - виплати 15.05.2020 року індексації грошового забезпечення слід застосовувати показник 706,80 грн. в день (43115,39 грн/61 дні).
Період за час затримки розрахунку при звільненні із 30.03.2020 до дня фактичного розрахунку - виплати 15.05.2020 року становить 46 календарних днів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку щодо виплати сум індексації при звільненні становить 32512,80 грн. (706,80 грн. х 46 календарних днів).  
Отже, виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 32512,80 грн як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Водночас, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позовну вимогу про стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32512,80 грн, не врахував, що предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати лише індексації грошового забезпечення за  період обумовлений позивачем з 30.03.2020 року до дня фактичного розрахунку – 15 травня 2020 року в сумі 43419,88 грн.
Як слідує з положення частини 2 ст. 117 КЗпП України якщо спір про розміри належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ст.221 КЗпП України, п.2 ч.1 ст.19 КАС України  до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті віднесено суди.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача яка передувала до дня звернення до суду.
При цьому,  Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні   відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”   суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №     161/12771/15-ц).
Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц “для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя”.
Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: 
з 30 березня 2020  року по 23 квітня 2020 року (25 днів) становила 10%  річних; 
з 24 квітня  2020 року по 15 травня 2020 року (22 дні) становила 8% річних.
З огляду на загальний обсяг  несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення (43419,88 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 503,23 грн.
Розрахунок: 
1) 10% річних/365 днів року=0,027% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 43419,88 грн х 0.027%) х 25 днів = 293,08 грн; 
2) 8% річних/365 днів року=0,022% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 43419,88 грн х 0.022%) х 22 днів = 210,15 грн; 
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить 503,23 грн.
З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача за яких позивач звернувся до суду за захистом порушеного права зі сплином значного проміжку часу та відповідача суд апеляційної інстанції з огляду на приведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 503,23 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за     статтею 117 КЗпП   України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 503,23 грн.
Посилання скаржника про те, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати та його посилання з цього приводу на постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18 від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15, від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15, суд вважає безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають розумінню наведеним вище нормам статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та не враховують правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15 вересня 2015 року в справі № 21-1765а15, а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 26  лютого 2020 року в справі №  821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17.  
Оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. 
Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум, враховуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду, був спірним.
Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.003696.
Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання скаржника на відсутність спору щодо невиплати індексацію грошового забезпечення після звільнення позивача, оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем, а саме виплату індексації грошового забезпечення, проведено лише 15.05.2020, тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Доводи скаржника стосовно того, що індексація грошового забезпечення, яка виплачується військовослужбовцям, не є складовою місячного грошового забезпечення, апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки питання щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1  індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 року по листопад 2018 було предметом розгляду судом, за наслідком якого 23.04.2020 Львівським окружним адміністративним судом прийнято рішення (справа №380/2303/20), на виконання якого відповідачем 15.05.2020 здійснено виплату індексації грошового забезпечення позивачу. 
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що прикордонний загін не є головним розпорядником коштів, а здійснює виплату в порядку, визначеному головним розпорядником коштів, колегія суддів зазначає наступне. 
З Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, який міститься на офіційному сайті https://www.treasury.gov.ua/ua під №1123, до розпорядників бюджетних коштів віднесено військову частину НОМЕР_1 .
Відповідно до п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, боржники – визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.
Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Як передбачено пп.168.1.1   п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з Мостиського прикордонного загону (військова частина 1494) Західного територіального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30.03.2020 по 15.05.2020 в сумі 32512,80 грн, з прийняттям нового судового рішення у вказаній частині  про часткове задоволення заявленої позовної вимоги, з вищевикладених мотивів.
Дана справа віднесена до категорії справ незначної складності.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_2  (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року у справі № 380/4451/20 скасувати в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30.03.2020 по 15.05.2020 в сумі 32512,80 грн.
Ухвалити у вказаній частині нову постанову, якою стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_8  (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення за період з 30 березня 2020 року по 15 травня 2020 року в розмірі 503,23 (п`ятсот три гривні) 23 копійок.
У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – відмовити.
У решті рішенні суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 06 травня 2021 року.