Постанова                                                
Іменем України
19 травня 2021 року                                             
м. Київ                                                                      
справа № 755/16507/19
провадження № 61-2126св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Головне територіальне управління юстиції 
у місті Києві,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року в складі судді Савлук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року в складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Білич І. М., Болотова Є. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
 ОСОБА_2 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції 
у місті Києві, про розірвання договору довічного утримання.
Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 2013 року між сторонами укладено договір довічного утримання, згідно з умовами якого позивач передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру 
АДРЕСА_1 , а  ОСОБА_2 зобов`язався довічно утримувати  ОСОБА_1 , а саме: забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб і створення умов її нормальної життєдіяльності. Сторони домовилися, що утримання, зокрема забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, має грошовий еквівалент та оцінюється ними за спільною згодою 
у 750 грн на місяць. Крім указаної суми, відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги.  
Вказувала, що відповідач з жовтня 2018 року систематично, навмисно та свідомо ухиляється від виконання договірних зобов`язань в частині виплати щомісячного грошового утримання. У подальшому відповідач взагалі припинив виконання зобов`язань за договором, внаслідок чого позивач позбавлена будь-якої допомоги та догляду, перебуває у скрутному матеріальному становищі, в силу свого віку та стану здоров`я не має змоги забезпечувати собі повноцінне харчування, медичне забезпечення та сплачувати щомісячно за житлово-комунальні послуги.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просила розірвати договір довічного утримання від 23 липня 2013 року? укладений між нею та ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 
2020 року позов задоволено. 
Розірвано договір довічного утримання від 23 липня 2013 року? укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним 
нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Анцифєровою А. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1358.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після укладення договору довічного утримання до жовтня 2018 року відповідач частково виконував взяті на себе зобов`язання за вказаним правочином, проте у подальшому припинив виконання своїх зобов`язань повністю, що є підставою для розірвання зазначеного договору відповідно до статей 755, 756 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункту 15 цього правочину.
При цьому, саме відповідач зобов`язаний був довести належне виконання умов договору довічного утримання, проте таких дій не вчинив, зокрема, не подав жодного доказу надання матеріальної допомоги у розмірі, визначеному у пункті 7 договору довічного утримання, а також іншого виду матеріального забезпечення, з урахуванням потреб відчужувача. Крім того, відповідач визнав той факт, що з позивачем не спілкується ні засобами телефонного зв`язку, ні особисто, вважає достатнім для належного виконання договірних зобов`язань перерахування щомісячного грошового утримання поштовими переказами та/або на картковий рахунок позивача. У матеріалах справи відсутні докази щодо спростування відповідачем доводів позивача. Відповідач не виконував усі умови договору довічного утримання. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем своїх обов`язків, передбачених спірним договором.
Так, на підтвердження доводів щодо припинення з жовтня 2018 року виконання відповідачем договірних зобов`язань в частинні сплати щомісячного грошового утримання та оплати комунальних послуг позивач надала виписку з особового рахунку, відкритого на її ім`я в банківській установі, де не зафіксовано будь-яких грошових переказів від ОСОБА_2 . Також відповідач не передавав грошових коштів позивачу готівкою та не надавав останній іншої допомоги ні в грошовій, ні в натуральній формі.
Відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх тверджень щодо добросовісного виконання зобов`язань за договором довічного утримання, а саме: платіжних документів, які б свідчили про здійснення переказів на картковий рахунок позивача щомісячного грошового утримання. У матеріалах справи також відсутні докази, які б засвідчили відмову позивача від договору та отримання коштів готівкою на руки під розписку чи в інший спосіб, передбачений пунктом 8 договору, та (або) інші документи, крім листування між сторонами договору. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як на підставу оскарження судових рішень заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові  Верховного Суду 
від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження 
№ 61-11407св20), у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 
2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі 
№ 3-143гс14, зокрема не застосував критерії істотності порушення договору.
Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу) як на підставу оскарження судових рішень, а саме зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених 
у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених 
пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 
частини третьої статті 411 ЦПК України). Вказує, що судами не надано належної правової оцінки квитанціям про грошові перекази та листам позивача.
Касаційна скарга також мотивована тим, що відповідач належним чином виконував свої зобов`язання за договором довічного утримання. Тимчасове невиконання вказаного зобов`язання було зумовлене наявністю спору між сторонами та ухваленням судового рішення в іншій справі № 755/5449/17 про розірвання договору довічного утримання, яке у подальшому було скасоване. Відповідач належним чином виконував свої обов`язки за договором, а позивач, маючи на меті розірвати цей правочин, припинив приймати від відповідача усі визначені договором виплати.
Після вирішення спору у справі № 755/5449/17 відповідач поштовим переказом направив позивачу суму заборгованості за договором довічного утримання, яка виникла внаслідок ухвалення апеляційним судом судового рішення у вищевказаній справі про розірвання спірного правочину, яке 
у подальшому було скасоване. Після вирішення вказаного спору відповідач сплачував щомісячну плату. Вказані доводи відповідача підтверджені доданими до матеріалів справи квитанціями, проте суди не дали цим доказам належної правової оцінки. Крім того, ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_1 з листами про надання рахунків, на які можна перераховувати кошти, а також просив надати квитанції для оплати комунальних послуг, проте позивач відмовляється отримувати вказані листи та щомісячні платежі поштовим переказом. Отже, саме позивач відмовилася прийняти належне виконання відповідачем свого обов`язку.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
15 квітня 2021 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                від 23 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 23 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Анцифєровою А. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1358.
На виконання умов цього договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 7 договору довічного утримання ОСОБА_2 зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_1 , забезпечувати її грошовими 
ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які ОСОБА_1 самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовилися, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент й оцінюється сторонами за спільною згодою у 750 грн на місяць, які будуть щомісячно надаватися ОСОБА_1 шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.
Крім сплати вказаної суми відповідач зобов`язався щомісячно оплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, визначені договором. Кошти за комунальні послуги надаються ОСОБА_1 . У разі зміни тарифів, відчужувач зобов`язалася повідомити набувача про вказані обставини протягом 5 днів з дня отримання квитанцій. 
Сторони також погодили, що у випадку виникнення у майбутньому потреби забезпечення позивача іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, остання самостійно, на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення у межах грошового утримання, передбаченого цим договором, відповідно до обумовлених сум. 
ОСОБА_2 зобов`язався здійснити поховання ОСОБА_1 після смерті.
За умовами пунктів 8-12 договору довічного утримання грошове утримання виплачується щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом або готівкою під розписку, або на банківський рахунок. Сума грошового утримання підлягає індексації та нараховується щорічно 
у лютому місяці чергового року за попередній з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України.
Одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою 
у розмірі 45 000 грн, які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням договору (пункт 9 договору довічного утримання).
Відчужувач засвідчив, що визначене сторонами щомісячне грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору (пункт 10 договору довічного утримання).
У пункті 12 договору довічного утримання набувач гарантував, що відчужувач залишає за собою довічне право на проживання в указаній вище квартирі. Відчужувач не має права вселяти та реєструвати у квартиру інших осіб.
Відповідно до пункту 14 договору довічного утримання істотними умовами договору вважатимуться вчасна проплата щомісячних платежів і довічне право на проживання відчужувача в указаній квартирі.
Згідно з пунктом 15 договору довічного утримання цей договір може бути розірваний за згодою сторін у випадку невиконання його істотних умов 
і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - у судовому порядку. При розірванні договору у судовому порядку відчужувач зобов`язаний повернути набувачу усі витрати, які останній поніс при виконанні договору протягом його дії згідно з пунктами 7-9 цього договору.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем своїх обов`язків, передбачених договором довічного утримання, зокрема щодо матеріального утримання позивача та сплати комунальних послуг тощо, а зазначені обставини 
є підставою для розірвання вказаного договору відповідно до 
статей 755, 756 ЦК України та пункту 15 цього правочину.
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з вказаним висновком суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) 
у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, 
у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 
2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).
Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.  Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України 
від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження 
№ 61-11407св20).
Крім того, розірвання у судовому порядку договору довічного утримання 
у випадку невиконання його істотних умов, визначених у пункті 14 цього договору, та відмови від добровільного розірвання однією із сторін і правові наслідки його розірвання передбачені також пунктом 15 договору.
Так, згідно з пунктом 15 договору довічного утримання цей договір може бути розірваний за згодою сторін у випадку невиконання його істотних умов 
і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - у судовому порядку. При розірванні договору у судовому порядку відчужувач зобов`язаний повернути набувачу усі втрати, які останній поніс при виконання договору протягом його дії згідно з пунктами 7-9 цього договору.
Проте суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми права без урахування вищевказаних висновків касаційного суду щодо застосування норм права та умов договору довічного утримання.
Відповідно до статей 2-4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів 
у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Суд загальної юрисдикції вносить до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - Реєстр) всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.
Як вбачається з Реєстру, у квітні 2017 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про розірвання договору довічного утримання, а рішенням Дніпровського районного суду міста Києва 
від 10 липня 2018 року у справі № 755/5449/17 вказаний позов 
ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . Розірвано договір довічного утримання від 23 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Анциферовою А. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2-1357.
Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року скасовано, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року залишено в силі.
Під час розгляду справи № 755/5449/17 суди встановили, що істотні умови договору довічного утримання, визначені умовами цього договору, це довічне право на проживання відчужувача у квартирі АДРЕСА_1 , вчасна сплата щомісячного грошового утримання, що складається з щомісячного платежу у розмірі 750 грн, 
а також щомісячна оплата відповідачем комунальних послуг, до яких належать послуги по утриманню будинку, плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (у обсязі: гаряча вода - 
до 4 куб. м, холодна вода - до 4 куб. м) та електроенергія у обсязі до 150 кВт год, абонентська плата за телефон (крім міжнародних, міжміських розмов та розмов з абонентами мобільного зв`язку), послуги соціального пакету кабельного телебачення та плата домофону.
Таким чином, істотними умовами договору довічного утримання сторони визначили: довічне право проживання відчужувача у квартирі, вчасну сплату щомісячного грошового утримання у чітко визначеному розмірі платежу - 750 грн, оплату комунальних послуг у визначених ними межах.
Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що відповідач з жовтня 
2018 року систематично, навмисно та свідомо ухиляється від виконання договірних зобов`язань в частині виплати щомісячного грошового утримання, а у подальшому взагалі припинив виконання зобов`язань за договором. Зазначала, що вона зверталася до відповідача з листом (вимогою) про сплату заборгованості, проте ця вимога залишена без задоволення.
На підтвердження вказаних обставин позивач надала лист (вимогу) до відповідача про сплату заборгованості, виписку з особового рахунку, відкритого на її ім`я в банківській установі, на підставі якої суди дійшли висновку, що у ній не зафіксовано будь-яких грошових переказів 
 ОСОБА_2 на рахунок  ОСОБА_1 , що свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань та є підставою для розірвання спірного правочину.
Заперечуючи проти заявлених у справі вимог, відповідач вказував, що причиною тимчасового невиконання зобов`язань за договором довічного утримання було прийняття Київським апеляційним суду постанови 
від 06 листопада 2018 року у справі № 755/5449/17 про розірвання договору довічного утримання. Зазначав, що після скасування вказаного судового рішення постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року вчиняв всі можливі дії для належного виконання своїх обов`язків, зокрема звертався до позивача з листами, в яких просив надати номер рахунку та інші реквізити з метою сплати у повному розмірі грошового утримання та комунальних послуг. Оскільки вказані листи залишені без належного реагування, то відповідач перераховував кошти, передбачені умовами укладеного між сторонами договору, шляхом поштових переказів.
На підтвердження вказаних обставин відповідач надав листи (з описом вкладення, з доказами направлення позивачу), в яких просив надати актуальний поточний рахунок банківської установи або номер картки для перерахунку грошових коштів на виконання умов договору. В указаних листах ОСОБА_2 також просив надати усі квитанції за комунальні послуги.
Відповідач подав до суду квитанції про переказ коштів ОСОБА_1 через Акціонерне товариство «Укрпошта» (далі - АТ «Укрпошта»), а також листи (з описом вкладення, з доказами направлення позивачу), в яких повідомляв останню про переказ коштів за договором довічного утримання шляхом поштових переказів.  ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 , що надалі буде переказувати кошти через відділення АТ «Укрпошта», а також просив надати всі квитанції щодо оплати комунальних послуг. Крім того, відповідач просив позивача надати актуальні реквізити банківської картки для перерахунку коштів, у разі відсутності в останньої можливості отримати грошові перекази у відділенні АТ «Укрпошта».
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, 
в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так 
і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з частиною першою статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися 
з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
У мотивувальній частині рішення слід наводити оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Разом з тим, апеляційний суд залишив поза увагою доводи ОСОБА_2 на спростування заявлених у справі вимог, не дослідив подані ним докази на підтвердження обставин належного виконання умов договору довічного утримання, а також не мотивував свої дії, визнаючи належними подані позивачем докази та відхиляючи докази, подані відповідачем.
Суд апеляційної інстанції не спростував доводи відповідача, що 
у листі (зверненні) позивача про виплату заборгованості зазначено неправильний номер (рахунок) банківської картки останньої, а також не перевірив, чи співпадає вказаний номер з номерами карток зазначених 
у банківській виписці, яка надана ОСОБА_1 на підтвердження заявлених у справі вимог та на підставі якої судами встановлено невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором довічного утримання.
Також суд апеляційної інстанції не встановив період прострочення сплати грошового утримання, причини виникнення заборгованості. Також поза увагою апеляційного суду залишено умови договору довічного утримання, які передбачають альтернативну сплату щомісячного грошового утримання: або поштовим переказом, або готівкою під розписку, або на банківський рахунок (пункти 7, 8 цього договору).
Отже, апеляційний суд не в повній мірі оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, не надав належної оцінки як зібраним 
у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, не мотивував відхилення одних доказів та врахування інших доказів.
При цьому в апеляційній скарзі відповідач вказував на належне виконання ним умов договору довічного утримання, а також зазначав про наявність 
у матеріалах справи доказів на спростування заявлених у справі вимог.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд, у порушення вимог процесуального права, не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, залишив поза увагою, що відповідач тимчасово припинив виконувати свої зобов`язання саме за результатом прийняття постанови апеляційного суду в іншій справі про розірвання договору довічного утримання, після скасування вказаного судового рішення неодноразово звертався до позивача з метою сплати заборгованості та подальшого належного виконання своїх зобов`язань за спірним правочином, а також сплачував кошти останній поштовими переказами.
Отже, обґрунтованими є доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином зібрані у справі докази та 
в оскаржуваній постанові застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд апеляційної інстанції не встановив усіх фактичних обставин, що мають істотне значення для вирішення зазначеної справи, не вирішив спір по суті, а відтак не виконав покладених на нього завдань цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів заявника. Висновки суду апеляційної інстанції про задоволення позову є передчасними.
При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи апеляційному суду необхідно об`єктивно перевірити обґрунтованість позовних вимог, сприяти вирішенню заявлених у справі вимог, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам 
в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд 
є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню 
з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська 
Судді                                                                                                В. М. Ігнатенко
                                                                                                            С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук