ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2021 р.                                                           Справа №914/170/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючої судді                                                                      Орищин Г.В.,
суддів                                                                                          Галушко Н.А.
                                                                                                    Желіка М.Б.,
секретар судового засідання Гулик Н.Г.
розглянув апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області від 05.02.2021 
на рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 (повний текст рішення складено 11.01.2021, суддя Сухович Ю.О., м.Львів) 
у справі № 914/170/20
за позовом Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області, м. Дрогобич Львівська область
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецький водоканал», м. Трускавець Львівська область
про визнання договору №1306 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 р. укладеним на умовах редакції Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області щодо спірних пунктів 2.1.3., 2.1.6., 3.1., 3.2.3., 6.4.9., 7.2., 7.3., 7.4., 7.5., 7.6., 7.7., 7.8., 8.1.3., 8.3.

представники сторін:
від позивача – Сливка В.В. – адвокат,
від відповідача – Авдєєнко В.В. – адвокат.

          22.01.2020 Комунальним підприємством «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області (далі – КП «Дрогобичводоканал») подано на розгляд Господарського суду Львівської області позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТзОВ) «Трускавецький водоканал» (в редакції заяви про зміну предмета позову від 16.07.2020), в якій просив визнати  договір №1306  про надання послуг з центрального водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020  укладеним на умовах редакції КП «Дрогобичводоканал» щодо спірних пунктів 2.1.3, 2.1.6, 3.1, 3.2.3, 6.4.9, 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 8.1.3, 8.3.          
          Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 у справі №914/170/20 в задоволенні позову відмовлено. 
          Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що помилковим є висновок позивача про статус відповідача, визначеного у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» як споживача, який є суб`єктом господарювання у сфері централізованого водопостачання та/або водовідведення, в редакції постанови КМ України № 670 від 02.09.2015 про доповнення п. 3 Порядку формування тарифів  на централізоване водопостачання та водовідведення (далі – Порядок), оскільки сфера застосування Порядку є обмеженою – регулює порядок формування тарифів, а його дія за суб`єктним складом поширюється на органи місцевого самоврядування та природні монополії.  Тобто, статус відповідача відмінний від визначеного Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
          Щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині п.2.1.3 договору в редакції яка запропонована позивачем, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач від`єднав резервуар №3 від своїх резервуарів, залишивши лише один ввід магістрального водогону, на якому облаштовано камеру з замірним вузлом, яка на схемі позивача значиться як «камера №1 виробника». В цій камері знаходиться запірна арматура, якою регулюється наповнення резервуарною водою, доступу до якої відповідач не має, а отже, не може контролювати рівень води у резервуарі №3 та впливати на наповнення резервуару, що відповідно може робити виключно позивач. 
Щодо розбіжностей по п.2.1.6 договору, місцевий господарський суд вказує на те, що наявність аварійного запасу води в резервуарі обумовлена вимогами ДБН В.2.5-74:2013 , на що є посилання в п.2.1.3. договору в редакції позивача. А тому, посилання позивача на наявність у відповідача інших резервуарів питної води, не може братись до уваги, оскільки предметом договору є надання послуг з централізованого постачання на межі балансової належності, тобто безпосередньо перед резервуаром №3 відповідно до додатку №1 до договору. 
          Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині п.3.1, 3.2.3 договору в редакції, яка запропонована позивачем, місцевий господарський суд виходив з того, що обмеження добового відбору води кількістю, що визначена простим поділом річного споживання на кількість днів в році є неправомірним та суперечить вимогам п.6.1.2 ДБН В2.5.-74-2013. Пункт 6.1.2 ДБН В.2.5.-74-2013 передбачає при розрахунку водоспоживання застосовувати коефіцієнт добової нерівномірності водоспоживання, що враховує уклад життя населення, режим роботи підприємств, ступінь благоустрою будинків, зміни водоспоживання за сезонами року та днями тижня від 0,7 до 1,3. 
          Щодо розбіжностей по п.8.3. договору, то місцевий господарський суд вказав, що формулювання даного пункту договору шляхом встановлення неустойки у розмірі 100% вартості не отриманих послуг прогнозованого обсягу водопостачання та водовідведення відповідає поняттю штрафу, а не пені. Отже, з врахуванням того, що відбір прогнозованого обсягу послуг не залежить від волі відповідача, посилання позивача на те, що встановлення цього штрафу стимулюватиме відповідача відібрати увесь обсяг його послуг є помилковим. Крім цього, суд зазначив, що у тих випадках коли актом цивільного законодавства передбачена обов`язковість  положень цього акта для сторін договору, сторони не вправі відступити від  їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України).

          Позивач – КП «Дрогобичводоканал», не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилався на те, що таке прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи. 
          Скаржник доводить, що у спірних правовідносинах відповідач перебуває в статусі споживача комунальних послуг, у зв`язку з чим, такі врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», яким і передбачено право виконавця – позивача зупинити надання послуг з водопостачання та водовідведення. При цьому, скаржник доводить, що місцевим господарським судом помилково взято до уваги положення Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України №630 від 21.07.2005. Окремо від цього, позивач пояснює, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку, що п.3 «Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення», в якому наявне поняття споживача – суб`єкта господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення суперечить Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», а тому підлягає застосуванню саме закон, а не порядок. Відповідно до цього, вважає, що відповідач у спірних правовідносинах є саме споживачем комунальних послуг, а не їх виконавцем, у зв`язку з чим позивачу гарантовано право на припинення надання послуг з водопостачання та водовідведення у випадку їх несплати відповідачем.
          Вважає, що в разу суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати  норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. 
          Крім цього, зазначає наступне:
1) накопичення кредиторської заборгованості КП «Дрогобичводоканал» ставить під загрозу виконання  скаржником своїх зобов`язань перед іншими надавачами послуг і як наслідок – неможливість надання послуг відповідачу;
2) у разі відсутності  у скаржника можливості припинити/обмежити надання послуг відповідачу, останній абсолютно позбавлений  мотивації щодо сплати заборгованості перед скаржником, що сприяє активному накопиченню заборгованості;
3) скаржник та відповідач фактично є нерівними у своїх договірних правах та обов`язках, оскільки незважаючи на неоплату наданих послуг, скаржник зобов`язаний поставляти відповідачу воду. 
          Також, скаржник наголошує на тому, що судом першої інстанції не дано належної оцінки його доводам щодо наявності у відповідача власного водосховища, що свідчить про можливість відповідача у разі обмеження водопостачання позивачем забезпечити своїх абонентів водою із власного джерела водопостачання.
Скаржник вказує на суттєву зміну законодавства, яке впливає на правовідносин між позивачем і відповідачем, а тому обґрунтування та посилання суду першої інстанції на обставини у справі №914/1123/13 вважає недоречними, крім цього, вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги  роз`яснення від Міністерства розвитку громад та території України №8/9.1.2/3554-20 від 26.05.2020.
          З огляду на викладене, просить рішення господарського суду Львівської області скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити.           

Відповідач ТОВ «Трускавецький водоканал» у письмових поясненнях заперечує доводи апеляційної скарги зазначаючи, що він є виконавцем комунальної послуги, а не її споживачем в розумінні п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». При цьому, вказує, що положеннями Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» передбачено право підприємства питного водопостачання та водовідведення лише обмежити питне водопостачання до рівня екологічної броні, а відтак, вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що запропоновані позивачем пункти 6.4.9, 7.2, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 8.1.3 суперечать вимогам ст. 23 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення». Відносно посилань скаржника на постанову КМ України від 05.07.2019 №690 «Про затвердження надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення» та Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення вважає, що такі не регулюють спірних правовідносин, про що детально описано в оскаржуваному рішенні. Також, відповідач вказує, що пропозиція позивача, викладена в протоколі розбіжностей до договору  щодо необхідності закріплення п.2.1.3 договору про зобов`язання позивача підтримувати в резервуарі №3 рівень води не менше 1,5 м за умови, що відповідач не перевищує обсягів відбору води, передбачених п.3.1. договору є таким, що суперечить ДБН В.2.5-74:2013 та може мати наслідком перебої у роботі водопроводу від резервуару чистої води у напрямку м. Трускавця. Відтак, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення. 

В судове засідання 15.04.2021 з`явились представники сторін, які підтримали свої доводи та заперечення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та відзиві на неї. 

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне:

Позивач займає монопольне становище на ринку водопостачання та водовідведення та надає послуги водопостачання та водовідведення відповідачу, що не заперечується сторонами.
23.12.2019 відповідач отримав два примірники проекта договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 (Т-1, а.с.10-23).
Вказаний договір підписаний відповідачем з протоколом розбіжностей та поданий на розгляд позивачу 30.12.2019 (Т-1, а.с.24-28). 
На виконання вимог ч. 5 ст. 181 ГК України позивач розглянув протокол розбіжностей і, для їх врегулювання, сторони 01.01.2020 провели спільну нараду з обговорення протоколу розбіжностей до договору про надання послуг з централізованого водопостачання і централізованого водовідведення.
За результатами наради, сторонами 03.01.2020 складено та підписано протокол узгодження розбіжностей до договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, відповідно до якого, п. 2.1.11, п.2.2.3 договору було затверджено в редакціях позивача, п. 8.5 договору затверджено в редакції відповідача, п. 8.2 договору затверджено в новій редакції, а розбіжності, що залишилися неврегульованими відносно пунктів 2.1.3, 2.1.6, 3.1, 3.2.3, 6.4.9, 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 8.1.3, 8.3 договору сторони погодили передати до суду (Т-1, а.с.29). 
Відтак, пункт 2.1.3 договору в редакції позивача (виробника згідно договору) має наступний зміст: виробник підтримує рівень води в резервуарі №3 ( додаток № 1), що є на межі розмежування, не нижче 1,5 м. за умови, що суб`єкт не перевищує обсягів відбору води, передбачених в п. 3.1. цього договору.
Пункт 2.1.3 договору в редакції відповідача  такий: виробник підтримує об`єм води в резервуарі №3 (додаток №1), що є на межі розмежування відповідно до п.13.1 ДБН 8.2.5-74:2013. 
Пункт 2.1.6 договору в редакції позивача наступний: на час ліквідації аварій на трубопроводах централізованої системи водопостачання суб`єкт зобов`язаний мати запас води на 30 год. ( п. 12.4.ДБН 13.2.5.-74:2013). 
Відповідач пропонує повністю вилучити п.2.1.6 договору.
Пункт 3.1 договору в редакції позивача наступного змісту: централізоване водопостачання: обсяг (договірна величина) наданих послуг централізованого водопостачання становить 2 460,0 тис. м3/рік, 6721 тис. м3/доба; максимальний відбір до 700 м3/год. 
Пункт 3.1 договору в редакції відповідача - централізоване водопостачання: обсяг наданих послуг централізованого водопостачання становить 2 460,0 тис. м3 в рік. Максимальний відбір до 700 м3/год. 
Пункт 3.2.3 договору в редакції позивача наступного змісту: сумарний обсяг стічних вод розраховується V=V1+V2 та складає 3 192,1 тис. м3 на рік, максимальний обсяг стічних вод 8,721 тис. м3 на добу. 
Пункт 3.2.3 договору в редакції відповідача наступного змісту: сумарний обсяг стічних вод розраховується V=V1+V2 та складає 3 192,1 тис. м3 на рік. 
Пункт 6.4.9 договору в редакції позивача наступного змісту: обмежити/зупинити надання комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі в порядку і у строки, встановлені законом та договором, крім випадків, коли якість та/або кількість таких послуг не відповідають умовам договору. 
Відповідач пропонує повністю вилучити пункт 6.4.9 договору.
Пункт 7.2 договору в редакції позивача наступного змісту: виробник має право обмежити (припинити) надання послуги суб`єкту у разі непогашений в повному обсязі заборгованості за спожиті послуги протягом 10 днів з дня отримання суб`єктом попередження від виробника. 
Відповідач пропонує повністю вилучити пункт 7.2 договору. 
Пункт 7.3 договору в редакції позивача наступного змісту: для обмеження (припинення) надання відповідної послуги суб`єкту (у разі непогашення в повному обсязі заборгованості за спожиті послуги) виробник надсилає суб`єкту попередження про те, що у разі непогашення ним заборгованості за спожиті послуги протягом 10 днів з дня отримання попередження надання йому послуги може бути припинено. Таке попередження надсилається суб`єкту не раніше наступного робочого дня після закінчення граничного строку оплати послуги, визначеного договором, попередження надсилається суб`єкту рекомендованим листом (з повідомленням про вручення) або шляхом вручення повідомлення суб`єкту особисто під розписку.
Відповідач пропонує повністю вилучити пункт 7.3 договору. 
Пункт 7.4 договору в редакції позивача наступного змісту: у разі непогашення суб`єктом заборгованості протягом 10 днів з дня отримання попередження виробник має право обмежити (припинити) надання послуг суб`єкту.
Відповідач пропонує повністю вилучити пункт 7.4 договору. 
Пункт 7.5 договору в редакції позивача наступного змісту: відмова суб`єкта надати доступ виробнику комунальної послуги до належних суб`єкту приміщень у випадках, передбачених ч.1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», є підставою для припинення надання суб`єкту комунальної послуги. Після надання суб`єктом такого доступу надання послуги відновлюється. 
Відповідач пропонує пункт 7.5 договору вилучити повністю. 
Пункт 7.6 договору в редакції позивача наступного змісту: обмеження (припинення) надання послуги не є підставою для розірвання договору. 
Відповідач пропонує пункт 7.6 договору вилучити повністю. 
Пункт 7.7 договору в редакції позивача наступного змісту: надання послуги відновлюється у повному обсязі протягом наступного дня з дати повного погашення заборгованості за фактично спожиті послуги чи з дати укладення угоди про реструктуризацію такої заборгованості та витрат виробника, пов`язаних з обмеженням (припиненням) та відновленням надання послуг суб`єкту. 
Відповідач пропонує пункт 7.7 договору вилучити повністю. 
Пункт 7.8 договору в редакції позивача наступного змісту: витрати виробника, пов`язані з обмеженням (припиненням) та відновленням надання послуг суб`єкту, підлягають відшкодування за рахунок суб`єкта відповідно до кошторису витрат на відновлення надання послуги, складної виробником. 
Відповідач пропонує пункт 7.8 договору вилучити повністю. 
Пункт 8.1.3 договору в редакції позивача наступного змісту: несплати платежів за послуги, шляхом обмеження (припинення) надання послуги.
Пункт 8.1.3 договору в редакції відповідача наступного змісту: несплати платежів за послуги.
Пункт 8.3 договору в редакції позивача наступного змісту: за порушення зобов`язань, передбачених розділом 3 «Обсяги надання послуг» цього договору (а саме - отримати заявлений обсяг (договірну величину) послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, суб`єкт зобов`язаний сплатити на корить виробника майнову неустойку, яка обчислюється в розмірі 100% (сто відсотків) від кількості недоотриманих послуг. Майнова неустойка відповідно до цього розділу договору та норм ч.1. ст.549, ч. 1. ст.551 Цивільного Кодексу України сплачується у грошовій формі, тобто у формі вартості недоотриманих послуг в межах обсягу (договірної величини) наданих послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, передбачених розділом 3 договору.
Відповідач пропонує пункт 8.3 договору вилучити повністю. 

Переглядаючи рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним: 
У відповідності до вимог ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
В досудовому порядку, сторони дотримались норм ст. 181 ГК України, щодо порядку укладення договору та узгодження розбіжностей щодо умов цього договору. 
Як в суді першої так і апеляційної інстанцій позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на Закон України «Про житлово-комунальні послуги», який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. 
Пунктом 2 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що виконавець комунальної послуги – суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. При цьому п.2 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що комунальні послуги – це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. 
Стаття 2 вищевказаного Закону встановлює, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають в процесі надання споживачам послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Суб`єктами вказаних відносин є споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці комунальних послуг. 
Проаналізувавши положення пунктів 6, 9 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в контексті даного закону, відповідач є виконавцем комунальної послуги, а не споживачем, оскільки відповідач не відповідає жодному критерію визначення споживача, які закріплені у вищенаведених пунктах.
Крім цього, згідно вимог абз. 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що обмеження (припинення) надання відповідної комунальної послуги здійснюється виконавцем у присутності представника особи, яка здійснює технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, а також управителя або посадової особи чи працівника об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, якщо управління багатоквартирним будинком здійснюється відповідно управителем або об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку. 
          Позивач, як в суді першої так і  апеляційної інстанції, посилається на право припинення надання комунальних послуг відповідачу у разі непогашення у повному обсязі заборгованості за раніше спожиті послуги, обґрунтовуючи дане п.п.6 п.41 постанови Кабінету Міністрів України №690 від 05.07.2019 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення». Однак, дане твердження позивача, місцевим господарським судом обґрунтовано визнано помилковим, з огляду на наступне:
Згідно п.1 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, вбачається, що дані правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі – споживач), який отримує або має намір отримати послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі – послуги), а також визначеною власником (співвласниками) особою, що здійснює розподіл обсягів послуг. При цьому, терміни колективного та індивідуального споживача визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» і не застосовуються, в даному випадку, до відповідача. 
В даних правовідносинах у цій справі, відповідач є виконавцем комунальної послуги – суб`єктом господарювання, що надає комунальні послуги споживачам згідно п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 
Згідно вимог ст. 2 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» встановлено, що дія цього Закону поширюється на всіх суб`єктів господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста питною водою шляхом централізованого питного водопостачання, надають послуги з водовідведення. Об`єктами правового регулювання у сфері питної води та питного водопостачання є суспільні відносини з питань господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення (ст. 5 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення»). 
В ст. 1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», серед визначення термінів, вказано, що : 
-          підприємство централізованого водовідведення – суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об`єктів/систем централізованого водовідведення;
-          централізоване питне водопостачання – господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, роздільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води;
-          централізоване водовідведення – господарська діяльність із відведення та очищення стічних вод за допомогою системи централізованого водовідведення. 
Отже, з врахуванням наведеного, місцевим господарським судом вірно вказано, що в контексті Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» відповідач є підприємством централізованого водопостачання та водовідведення, яке здійснює господарську діяльність із забезпечення споживачів м. Трускавця питною водою та відведення стічних вод за допомогою систем централізованого питного водопостачання та водовідведення. 
Слід зазначити, що позивач, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що постановою Кабінету Міністрів України №670 від 02.09.2015 «Про внесення змін до порядків , затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869», було доповнено пункт 3 «Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення», зокрема, новим абзацом такого змісту: «споживачі, які є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, - ліцензіати, які придбавають в іншого ліцензіата питну воду з метою її подальшої реалізації споживачам та/або подають стічні води на очищення іншому ліцензіату за окремими тарифами на централізоване водопостачання та/або водовідведення». 
З врахуванням наведеного, місцевим господарським судом вірно зазначено, що у випадку суперечності закону та нормативно правового акту слід застосовувати саме закон, а не нормативно правовий акт. Суперечність в даному випадку полягає в тому, що за визначенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» відповідач є підприємством питного водопостачання та водовідведення – виконавцем комунальної послуги, що суперечить визначенню споживача ліцензіата, який придбаває воду для подальшої її реалізації споживачам, яке наведене в Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення.
Місцевим господарським судом вірно вказано про безпідставність твердження позивача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», у зв`язку з прийняттям більш новішого, а саме змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», які введено в дію 01.05.2019. 
          Зміни до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» введено в дію аналогічно 01.05.2019, і вказані закони не є взаємовиключними та, при цьому, регулюють різні правовідносини. 
          Положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не регулюють відносин між сторонами вказаного спору, при цьому спеціальним законом, сфера дії якого поширюється на всіх суб`єктів господарювання, що забезпечують міста питною водою, є Закон України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення». 
          З аналізу тексту спірного договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 01.01.2020 вбачається, що сторони серед іншого керуються і вимогами Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення». 
З врахуванням наведеного, обґрунтованим та не спростованим скаржником в апеляційній скарзі є висновок суду про те, що Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» відповідач визначений не споживачем комунальних послуг, а суб`єктом господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, і позивачу передбачено право лише обмежити питне водопостачання та водовідведення до рівні екологічної броні, тому, відповідно, запропоновані позивачем пункти 6.4.9, 7.2, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 8.1.3 суперечать вимогам ст. 23 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення». 
           
Матеріалами та обставинами справи встановлено, що відповідач отримує послуги з постачання холодної води не для задоволення власних потреб, а для надання послуг жителям м. Трускавця; має на балансі системи побутової і дощової каналізації; забезпечує функціонування цих систем для безперешкодного скидання стічних вод абонентами м. Трускавця. Серед споживачів послуг з водовідведення значну частку складає населення. 
Отже, таким чином сторони здійснюють господарську діяльність із забезпечення населення м. Трускавця комунальними послугами – з водопостачання та водовідведення, а припинення чи обмеження його водопостачання призведе до зупинення або обмеження водопостачання населення м. Трускавця , що правомірно визначено місцевим господарським судом неприпустимими. Даного не спростовано, позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України. 
При цьому, слід зазначити, що позивач як в місцевому суді так і в апеляційній інстанції не заперечує, що надає відповідачу послуги централізованого водопостачання та водовідведення, які надалі реалізуються споживачам м. Трускавця. 
Згідно п.3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 №630, встановлено, що послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до ч.3 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Положення даної статті не містять положень щодо можливості припинення надання комунальних послуг у випадку не виконання або неналежного виконання умов договору, щодо оплати наданих виробником комунальних послуг.
У відповідності до вимог ст. 6 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» державна політика у сфері питної води та питного водопостачання будується, зокрема на принципі гарантованого першочергового забезпечення питною водою населення для забезпечення питних, фізіологічних, санітарно-гігієнічних та побутових потреб. 
Сторони в даній справі здійснюють господарську діяльність із забезпечення населення м. Трускавця комунальними послугами – з водопостачання та водовідведення. Відповідач, в даному випадку, є виконавцем послуги з водовідведення для споживачів м. Трускавця. Дана обставина встановлена рішенням Господарського суду Львівської області від 05.06.2013, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.10.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 14.05.2014 у справі №914/1123/13 (Т-1, а.с.152-156). 
Згідно вимог ст. 16-1 Закону України «Про питну воду і питне водопостачання» встановлено, що з метою запобігання виникненню надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру через припинення питного водопостачання споживачам (крім населення) у разі несплати або внесення не в повному обсязі плати за використану ними питну воду встановлюється екологічна броня питного водопостачання. 
Статтею 22 Закону України «Про питну воду і питне водопостачання» закріплено, що у разі внесення не в повному обсязі плати за використану питну воду виробник може обмежувати власне використання питної води до рівня екологічної броні питного водопостачання. 
Матеріали справи не містять доказів включення відповідача до переліку споживачів, на яких поширюється обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні та мінімального рівня обмеження постачання. 
Щодо посилання позивача на наявність у відповідача альтернативного джерела водопостачання на питному водосховищі р. Воротище, то місцевим господарським судом вірно зазначено, що наявність вказаного альтернативного джерела не породжує права позивача на припинення водопостачання та не змінює статусу відповідача з виконавця на споживача.
З урахуванням наведеного, місцевим господарським судом зроблено обґрунтований висновок, що п. 6.4.9, 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.6, 7.7, 7.8, 8.1.3 договору в редакції КП «Дрогобичводоканал» не відповідають вимогам ст. ст. 16-1, 22, 23 Закону України «Про питну воду і питне водопостачання» та Порядку обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні, який затверджений постановою КМ України №119 від 08.02.2006. 

Щодо розбіжностей по п.2.1.3. договору: 
В редакції позивача п.2.1.3. договору має наступний зміст: виробник підтримує рівень води в резервуарі №3 (додаток №1), що є на межі розмежування, не нижче 1.5 м. за умови , що суб`єкт не перевищує обсягів відбору води , передбачених в п.3.1. цього договору. 
Відповідач згідно протоколу розбіжностей запропонував викласти п.2.1.3 наступним чином: виробник підтримує об`єкт води в резервуарі №3 (додаток №1), що є на межі розмежування відповідно до п.13.1 ДБН В.2.5-74:2013. 
Скаржник в апеляційній скарзі стверджує, що резервуари 1,2,3 поєднані між собою підводними трубопроводами і працюють як сполучені посуди відповідно поступлення води однакове у всіх резервуарах. Дане спростовується наступним: 
Обставинами справи встановлено, що резервуар №3 об`ємом води 10 тис. м. куб. є власністю відповідача, що не заперечується позивачем. Наповнення резервуару водою здійснює виключно позивач. Слід зазначити, що в п.8 преамбули проекту договору в редакції позивача вказано, що він укладений в тому числі на підставі ДБН В.2.5-74:2013 «Водопостачання. Зовнішні мережі та споруди». 
Пунктом 13.1 ДБН В.2.5-74:2013 «Водопостачання. Зовнішні мережі та споруди» резервуари в системах водопостачання в залежності від призначення повинні включати регулюючий, пожежний, аварійний і контактний об`єми води. Вказаний об`єм води (крім контактного) забезпечує позивач. 
З матеріалів справи вбачається, що на замовлення відповідача розроблена «Проектна пропозиція по цілодобовому безперебійному комерційному відбору води з резервуару чистої води №3 «Доброгостів», де відповідно до ДБН В.2.5-74:2013 розраховані зазначені вище об`єми води, які складають: регулюючий – 1994 м. куб., пожежний – 540 м.куб., аварійний – 4340 м.куб. Загалом – 6874 м.куб., що відповідає рівню води в резервуарі 3,46 м. (Т-1, а.с.117-136)
При розрахунку аварійного об`єму води не враховано необхідність дезінфекції трубопроводів після ліквідації аварій. За таких умов вимога до об`єму води в резервуарі перевищила б об`єм самого резервуару, що свідчить про необхідність в майбутньому будівництва ще одного резервуару чистої води. Також при проведенні досліджень виявлено, що водовід від резервуару чистої води в напрямку м. Трускавця має сифонний тип, для безаварійної роботи якого необхідно підтримувати рівень води в резервуарі не менше 1,77 м. 
Отже, з врахуванням наведеного, місцевим господарським судом вірно зроблено висновок, що пропозиція позивача, викладена у протоколі розбіжностей до договору, щодо необхідності закріплення у п.2.1.3 договору про зобов`язання позивача підтримувати в резервуарі №3 рівень води не менше 1,5 м. за умови, що відповідач не перевищує обсягів відбору води, передбачених в п.3.1. цього договору суперечить ДБН В.2.5-74:2013 та може мати наслідком перебої у роботі водовідводу від резервуару чистої води в напрямку м, Трускавця. 
При цьому, слід зазначити, що до березня 2019 року три резервуари (два позивача та один відповідача) були з`єднані між собою, як сполучені посуди, що відображено в додатку №1 до договору №1306 від 30.03.2010 на схемі вузла №1. Відтак позивач контролюючи рівень води у своїх резервуарах, автоматично підтримував рівень води і в резервуарі №3 відповідача. 
31.03.2019 сторонами підписана додаткова угода до договору де міститься змінена схема вузла №1 (Т-1, а.с.103-116) з якої вбачається, що позивач від`єднав резервуар відповідача №3 від своїх резервуарів, залишивши лише один ввід від магістрального водогону, на якому облаштовано камеру з замірним вузлом, яка на схемі позначена як «камера №1 виробника». В цій камері знаходиться запірна арматура, якою регулюється наповнення резервуару водою. Доступу до цієї камери відповідач не має, отже відповідно не може контролювати рівень води у резервуарі №3 та впливати на наповнення резервуару, що може робити виключно позивач. 

          Щодо розбіжностей по п.2.1.6 договору: 
          В редакції позивача п.2.1.6 договору має наступний зміст: на час ліквідації аварій на трубопроводах централізованої системи водопостачання суб`єкт зобов`язаний мати запас води на 30 год (п.12.4  ДБН 13.2.5-74:2013).
Відповідач в свою чергу пропонує п.2.1.6 виключити. 
При цьому, слід зазначити, що наявність аварійного запасу води в резервуарі обумовлена вимогами ДБН В.2.5-74:2013 на що є посилання в п.2.1.3 договору в редакції позивача. 
Згідно матеріалів та обставин справи, місцевим господарським судом вірно зауважено, що посилання позивача на наявність у відповідача інших резервуарів питної води, не може братись до уваги, з огляду на те, що предметом договору є надання послуг з централізованого постачання на межі балансової належності, а саме безпосередньо перед резервуаром №3 відповідно до додатку №1 до договору. При цьому, слід зазначити, що відповідач не володіє двома резервуарами питної води об`ємом по 1 тис. м. куб., а інші на які вказує позивач  не можуть використовуватись для забезпечення запасу води через те, що два резервуари по 0,25 тим. м. к. та водонапірна башта об`ємом 0,5 тис. м. куб. безпосередньо приймають участь в технологічному процесі водопідготовки з власного водозабору відповідача. Резервуар «Колиба» об`ємом 10 тис. куб. м. передбачений для забезпечення водопостачання та для регулювання тиску виключно нагірної частини м. Трускавця, про що зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву (Т-1, а.с.5).

Щодо розбіжностей по п.3.1. та п.3.2. договору:
В редакції позивача п.3.1. договору має наступний зміст: централізоване водопостачання: обсяг (договірна величина) наданих послуг централізованого водопостачання становить 24602,0 м. куб/рік, 6721 тис. м.куб/доба. Максимальний відбір до 700 м. куб/год. 
Відповідач у протоколі розбіжностей запропонував викласти п.3.1. договору в наступній редакції: централізоване водопостачання: обсяг наданих послуг централізованого водопостачання становить 2460 тис. м. куб в рік. Максимальний відбір до 700 м. куб/год. 
          Згідно редакції позивача п.3.2. договору вбачається наступний зміст: сумарний обсяг стічних вод розраховується як VV I+У 2 та складає 3   192,1 тис. м. куб. на рік, максимальний обсяг стічних вод 8, 721 тис. м. куб на добу. 
Відповідач у протоколі розбіжностей до договору пропонував сумарний обсяг стічних вод розраховувати як У=У1 + У2 та складає 3 192,1 тис. м. куб. на рік. 
Отже, різниця між редакціями пунктів 3.1. та 3.2. договору позивача та відповідача полягає в тому, що позивач просить не встановлювати в умовах договору добовий обсяг наданих послуг, а тільки максимальний обсяг водопостачання та стічних вод в добу.
При цьому, позивач вказує, що добові обсяги водоспоживання та водовідведення необхідні для планування роботи водозабору та очисних споруд з метою дотримання технологічного режиму. Необхідність встановлення добового водопостачання та водовідведення обумовлена розподілом навантаження на системи позивача, фіксація наданих послуг з водопостачання здійснюється приладом обліку водопостачання, а у випадку відсутності такого приладу покази фіксуються актами замірів. 
          Позивач в своє обґрунтування посилається на те, що ним встановлено, що відповідач відводить значно більше води ніж йому постачає позивач, що пояснюється, на думку позивача недосконалою роботою роздільної системи каналізації або відповідач відводить воду, що зібрана ним із власних джерел. В підтвердження даного позивачем долучено акт за вих. № 1459 від 27.12.2019 (Т-1, а.с.34), згідно даних якого вбачається, що кількість спожитої відповідачем води у грудні 2019 року становила 218544 м. куб, а кількість скинутих стоків 278544 м. куб. 
          В свою чергу відповідач підтверджує наявність у нього власного альтернативного джерела водопостачання з водозабором на питному водосховищі р. Воротище. 
          Пункт 6.1.2 ДБН В.2.5-74-2013 передбачає при розрахунку водоспоживання застосовувати коефіцієнт добової нерівномірності водоспоживання, що враховує уклад життя населення, режим роботи підприємств, ступінь благоустрою будинків, зміни водоспоживання за сезонами року та днями тижнів від 0.7 до 1,3. 
          Отже з врахуванням наведеного, вбачається висновок, що обмеження добового відбору води кількістю, що визначена простим поділом річного споживання на кількість днів в році є неправомірним та суперечить вимогам п.6.1.2. ДБН В.2.5-74-2013. 
          При цьому, слід зазначити, що водопостачання м. Трускавця здійснюється з двох джерел: питна вода, яку постачає позивач та вода з власного водозабору відповідача. Водозабір відповідача є поверхневим водозабором, експлуатація якого не стабільна і залежить від погодних факторів. 
          З пояснень сторін вбачається, що у попередніх угодах (Т-1, а.с.99-116), які укладались між ними, така норма була відсутня, а позивач забезпечував подачу води відповідачу в межах потреби останнього. 
          Щодо обсягу стічних вод то ця величина є похідною від кількості води, поданої в мережу міста. При цьому, сторони керуються п. 3.14 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008р. № 190, де визначено, що у разі відсутності у споживача засобів обліку на каналізаційних випусках кількість стічних вод визначається за кількістю води, що надходить з мереж централізованого водопостачання та з інших джерел.
          Слід зазначити, що у попередніх угодах позивач не ставив відповідачу вимогу щодо рівномірного споживання послуг. 

Щодо розбіжностей по п.8.3. договору, вбачається наступне:
В редакції позивача п.8.3 договору має наступний зміст: за порушення зобов`язань, передбачених розділом 3 «Обсяги надання послуг» цього договору (а, саме отримати заявлений обсяг (договірну величину) послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, суб`єкт зобов`язаний сплатити на користь виробника майнову неустойку в розмірі 100% від кількості недоотриманих послуг.
Майнова неустойка відповідно до розділу договору та норм ч. 1 ст. 549, ч. 1 ст. 551 ЦК України оплачується у грошовій формі, тобто у формі вартості недоотриманих послуг в межах обсягу (договірної величини) наданих послуг з централізованого водовідведення, передбачених розділом 3 договору. 
Відповідач у протоколі розбіжностей до договору пропонує п.8.3 виключити.

Матеріалами та обставинами справи встановлено про що описано вище, що відповідач – ТОВ «Трускавецький водоканал» не є споживачем послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримує послуги з постачання холодної води не для задоволення власних потреб, а для надання послуг жителям міста Трускавця. Серед споживачів послуг з водовідведення значну частку складає населення. Таким чином, місцевим господарським судом вірно зазначено, що відбір прогнозованого обсягу водопостачання не залежить від воді відповідача. 
У відповідності до вимог ч.3 ст. 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. 
Частиною 2 ст. 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Отже, з врахуванням наведеного, місцевим господарським судом вірно вказано, що формулювання позивачем п.8.3. договору шляхом встановлення неустойки у розмірі 100% вартості не отриманих послуг прогнозованого обсягу водопостачання та водовідведення відповідає поняттю штрафу, а не пені. 
Неустойка має на меті в першу чергу стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Дана правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013. 
Також, вірно зауважено місцевим господарським судом те, що позивач в даних правовідносинах займає монопольне становище на ринку водопостачання та водовідведення, і як суб`єкт монополії зобов`язаний в силу приписів ст. 10 Закону України «Про природні монополії» забезпечувати надання послуг водопостачання та водовідведення на недискримінацій основі. Отже, з врахуванням наведеного, встановлення в договорі норми щодо штрафу за не отримання послуг позивача у запланованому обсязі , за відсутності такого положення в чинному законодавстві та в Правилах надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, вірно визначено неправомірним. 
Згідно вимог ч.1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Абз. 2 ч.3 ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. 
Положеннями ст. ст. 7, 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача житлово-комунальних послуг укласти договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 №690. 
З аналізу типових умов договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення такі не передбачають умов про обов`язкові обсяги надання послуг та відповідальність за їх порушення, яку позивач пропонує у п.8.3. договору у своїй редакції.
При цьому, позивач, як в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі посилається на те, що постановою Кабінету Міністрів України №670 від 02.09.2015 доповнено п.3 Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення новим абзацом згідно якого «споживачі, які є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, - ліцензіати, які придбавають в іншого ліцензіата питну воду з метою подальшої реалізації споживачам та/або подають стічні води на очищення іншому ліцензіату за окремими тарифами на централізоване водопостачання та/або водовідведення». 
Відтак позивач вважає, що вищевказаною постановою поняття терміну споживач, який встановлений Законом України «Про житлово-комунальні послуги» додано окреме визначення споживача, суб`єкт господарювання у сфері централізованого водопостачання та/або водовідведення. 
Однак, проаналізувавши дані доводи позивача, судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що сфера Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення є обмеженою – регулює порядок формування тарифів, а її дія за суб`єктним складом поширюється на органи місцевого самоврядування та природні монополії. Отже, Порядок формування тарифів не регулює відносин, що виникають між підприємствами питного водопостачання та водовідведення та споживачами. Даний порядок не розширює та не додає нових норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 
З врахуванням вищенаведеного, проаналізувавши вищенаведені доводи в сукупності з матеріалами та обставинами справи, судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що договори між виконавцем комунальної послуги та споживачем укладаються відповідно до типових договорів або примірних договорів, що передбачено ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Типовий договір з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, затверджено постановою КМ України №690 від 05.07.2019 
Аналізуючи типовий договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення та запропонований позивачем договір вбачається, що такі є різними. В типовому договорі умови про контроль за складом стічних вод, обсяги надання послуг, порядок обмеження (припинення) надання послуг та умови надання послуг відсутні. Відсутня також інформація про споживача та його власність , предмети договорів є різними. 
Отже, судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що наведене підтверджує різні правові статуси відповідача , як суб`єкта господарювання та споживача в контексті Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якими позивач обґрунтовує свої вимоги. 
Посилання скаржника, що в разі суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати  норми закону, не беруться судом до уваги, оскільки, в даному випадку, не співпадають  ні суб`єктні склади цих нормативних актів, ні сфера їх застосування.
Що стосується роз`яснення від Міністерства розвитку громад на території України за №8/9.1.2/3554-20 від 26.05.2020, в якому відповідача визначено як споживача, судова колегія апеляційного суду вказує, що таке твердження не спростовує висновків суду першої інстанції про застосування вимог матеріального права, оскільки саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін спору, та визначити яка правова норма підлягає до застосування для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом яких є відповідні правовідносини, не може вважатись порушенням вимог процесуального та матеріального права. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 04.12.2019 у справі №914/1739/17. 
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, отже, не можуть слугувати підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.
Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст. ст.129, 282 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2021 у справі №914/170/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Судові витрати покласти на скаржника. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Верховного Суду, згідно вимог ст. 287, 288 ГПК України. 
Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено та підписано 27.04.2021.

Головуюча суддя                                                            Г.В.Орищин

суддя                                                                                Н.А.Галушко

суддя                                                                                М.Б.Желік