ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 200/401/19-а
адміністративне провадження № К/9901/32828/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді - Желтобрюх І.Л., 
суддів: Блажівської Н.Є., Білоуса О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 -  адвоката Деменкової Євгенії Сергіївни, на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 1 липня 2019 року (головуюча суддя Олішевська В.В.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Сіваченко І.В., судді - Компанієць І.Д., Гаврищук Т.Г.) у справі №200/401/19-а за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про скасування податкових повідомлень-рішень,
установив:
У січні 2019 року Головне управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (далі - ГУ ДФС у Донецькій області) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 68061,09 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що за відповідачем обліковується податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який нарахований відповідно до податкових повідомлень   рішень від 16 серпня 2017 року №115554-13, від   17 квітня 2018 року №0067072-4210-0802. Дотепер сума податкового боргу відповідачем не сплачена, у зв`язку з чим позивач просив її стягнути в судовому порядку.
Після відкриття провадження у справі відповідачем - ОСОБА_1 , подано зустрічну позовну заяву, в якій він просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16 серпня 2017 року №115554-13 в сумі 46475,81 грн, від 17 квітня 2018 року №0067072-4210-0502 в сумі 21585,28 грн та податкову вимогу від 13 вересня 2016 року №43816-17 у сумі 41087,40 грн. Зустрічний позов обґрунтований тим, що відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) належне позивачу на праві власності приміщення належить до будівель промисловості, а відтак, не є об`єктом оподаткування.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 1 липня 2019 року залишено без розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування податкової вимоги ГУ ДФС у Донецькій області від 13 вересня 2016 року №43816-17.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року, позовні вимоги ГУ ДФС у Донецькій області задоволено: стягнуто з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг в розмірі 68061,09 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1  до ГУ ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень   рішень від 16 серпня 2017 року №115554-13 та від 17 квітня 2018 року №0067072-4210-0502 - відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позову представник відповідача звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалені судами рішення в оскаржуваній частині й постановити нове, яким позов в цій частині задовольнити. Касаційна скарга обґрунтована доводами, аналогічними викладеним у зустрічній позовній заяві та апеляційній скарзі. Скаржник наполягає на тому, що належне йому на праві власності приміщення (виробничий корпус) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, незалежно від того, чи використовується воно за призначенням у відповідному податковому періоді, чи ні.
У відзиві на касаційну скаргу податковий орган заперечує проти аргументів її заявника, просить залишити оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - без змін, як законні й обґрунтовані.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга  підлягає частковому  задоволенню, з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДФС у Донецькій області.
16 серпня 2017 року ГУ ДФС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення №115554-13, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 46475,81 грн, а 17 квітня 2018 року -податкове повідомлення-рішення №0067072-4210-0502, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в сумі 21585,28 грн. 
Зазначені вище податкові повідомлення-рішення позивачем не отримувались, у зв`язку з поверненням відправнику з відміткою на конвертах «за закінченням встановленого строку зберігання».
У зв`язку з наявністю у відповідача податкового боргу, контролюючий орган звернувся до суду з позовом про його стягнення в судовому порядку.
Задовольняючи позов податкового органу та стягуючи з відповідача суму податкового боргу суди попередніх інстанцій виходили з того, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявності будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Оскільки в межах спірних правовідносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення, об`єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу як фізичній особі, не підпадає під дію вказаного пункту ПК України. Таким чином, суди дійшли висновку, що прийняті ГУ ДФС у Донецькій області податкові повідомлення   рішення, якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 та 2017 роки, є правомірними, і, відповідно, стягнули з відповідача на користь податкового органу податковий борг, що виник на підставі вказаних рішень. 
Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
За встановленими судами обставинами справи, 21 січня 2014 року між Громадською організацією «Українське Товариство Сліпих» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній придбав будівлю триповерхового виробничого корпусу, загальною площею 3372,7 кв.м., що розташоване на земельній ділянці Артемівської міської ради, площею 0,3080 га.
Згідно з технічним паспортом на виробничий будинок, вказаний вище об`єкт має статус «Будівлі виробничого корпусу».
Згідно зі спірними податковими повідомленнями-рішеннями відповідачу як власнику нежитлової нерухомості (загальною площею 3372,7кв.м.), що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, нараховано податок на вказане майно за 2016 та 2017 роки
Так, питання правомірності донарахування податковим органом грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, власнику нежитлового приміщення, що віднесене до будівель    промисловості, та можливість застосування положень підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України до будівлі, яка, хоч і віднесена до будівель промисловості згідно з правовстановлюючими документами, однак не перебуває у власності промислових підприємств та не використовується у виробничому процесі промислових підприємств, - отримало правову оцінку у рішенні Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду   від 17 лютого 2020 року (справа №820/3556/17).
В подальшому висновки касаційного суду у справі №820/3556/17 були застосовані Верховним Судом у постановах: від 25 лютого 2020 року (справа №0940/1708/18); від 5 березня 2020 року (справа №825/1625/17), від 1 квітня 2020 року (справа №120/4261/18-а), від 21 жовтня 2020 року у справі № 806/2686/18, від 11 листопада 2020 року у справі №826/6647/17 тощо.
Відповідно до частини третьої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час касаційного перегляду справи; далі - КАС України) суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги (…) у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
З урахуванням позицій, висловлених Верховним Судом, а також зважаючи необхідність врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постановах Верховного Суду після подання касаційної скарги, Суд звертає увагу на таке.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 ПК України   законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), за суб`єктним складом, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу «будівлі промисловості» не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме «будівлі промисловості», тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Таким чином, застосування підпункту «є» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 ПК України   можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
За наведеного тлумачення положень   ПК України, під час розгляду цієї справи в першу чергу підлягало встановленню, чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи фактично використовував він їх у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво). З`ясування цих обставин є необхідним для висновку щодо наявності чи відсутності у позивача підстав для застосування до нього пільги, передбаченої пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, та, як наслідок, правомірність прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень. 
Однак, суди попередніх інстанцій вказаного вище не врахували й відповідних обставин, що мають значення для правильного вирішення цього спору, - не встановили.
Суд касаційної інстанції, своєю чергою, позбавлений можливості встановлювати нові обставини справи й надавати їм оцінку з огляду на визначені процесуальним законом межі повноважень суду касаційної інстанції під час касаційного перегляду справ.
Лише після відповіді на вказані питання може йти мова про наявність у ОСОБА_1 податкового боргу згідно зі спірними податковими повідомленнями-рішеннями, та можливість його стягнення в судовому порядку.
Статтею 353 КАС України (в редакції, чинній на час відкриття касаційного провадження в цій справі) передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанцій на порушення статей                9, 242 КАС України не повною мірою з`ясовано обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, тому судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Деменкової Євгенії Сергіївни, - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 1 липня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя                                                  І.Л. Желтобрюх 
Судді                                                                                                            Н.Є. Блажівська
                                                                                 О.В. Білоус