Справа № 344/18319/19 
Провадження № 22-ц/4808/817/21 
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Капущак С.В.,
з участю:        представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Ковалюк І.П. 29 березня 2021 року, повний текст якого складено 05 квітня 2021 року,
в с т а н о в и в:
У жовтня 2019 року ОСОБА_3  звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_1  про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обгрутовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.1999, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2018 року. Під час шлюбу сторонами придбано у власність: автомобіль Mitsubishi Lancer вартістю 91 344.00 грн.; земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0501 га за адресою: Івано-Франківська область, Тисменицький район, с.Підлужжя, «Шовкова косиця» садове товариство, цільове призначення якої змінено із ведення садівництва на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Позивач вказала, що сторонами також було розпочате будівництво індивідуального житлового будинку на вказаній земельній ділянці.Право власності на незавершене будівництво в стані готовності 62%, зареєстроване за ОСОБА_1 . Таким чином вважає, що їй та відповідачу належить по 1/2 частці вказаного майна. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, то просить стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 45 672, 00 грн вартості 1/2 частки автомобіля Мітсубісі Ланцер. Також просить визнати за нею право власності на 1/2 частки земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0501 га, кадастровий номер 2625884201:02:002:0951, за адресою АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частки індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який на дату подання позову зареєстрований як незавершене будівництво в стані готовності 62%.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року позов задоволено. Визнано право власності на автомобіль Мітсубісі Ланцер, двигун 1.6 м/т, колір чорний, за ОСОБА_1 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 45 672 грн вартості 1/2 частки автомобіля Мітсубісі Ланцер, двигун 1.6 м/т, колір чорний. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0501 га, кадастровий номер 2625884201:02:002:0951, за адресою АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який на дату подання позову зареєстрований як незавершене будівництво в стані готовності 62%. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення необгрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин справи. На думку апелянта, місцевим судом не враховано, що об`єкт незавершеного будівництва почав будуватися після того як сторони припинили ведення спільного господарства і шлюбні відносини влітку 2017 року. Відповідач зазначив, що об`єкт незавершеного будівництва набутий ним в червні 2019 року після державної реєстрації права власності на цей об`єкт нерухомого майна, тобто через два роки після припинення шлюбних відносин з позивачкою. Крім того, вказав, що в цей час ним здійснювалися будівельні роботи, що підтверджується відповідними квитанціями та актом прийому-передачі виконаних робіт. Апелянт з посиланням на постанову ВС у справі № 299/1757/16-ц зазначив, що суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У зв`язку з наведеним вважає по даній справі обов`язковим є проведення будівельно-технічної експерти. Однак, позивачкою не доведено технічну можливість поділу такого об`єкту та не заявлялось клопотань про призначення експертизи з цього приводу. Апелянт вказує, що спірна земельна ділянка також не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана за особисті кошти відповідача, які були взяті в позику та повернуті особисто  ОСОБА_1 . Відповідач наголошує, що син сторін залишився проживати з батьком, а позивачка не надає коштів на його утримання. При цьому  ОСОБА_1  сплачує аліменти на дочку сторін, яка проживає з матір`ю. На думку апелянта, задоволення позовних вимог ОСОБА_3  про визнання права власності на 1/2 земельної ділянки та 1/2 об`єкта незавершеного будівництва призведе до безпідставного позбавлення належного йому  майна, що є порушенням ст. 41 Конституції України.Просить оскаржене рішення скасувати частково та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частки спірної земельної ділянки та 1/2 частки спірного незавершеного індивідуального житлового будинку.
У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, оскаржене рішення вважає законним і обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін.
В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній. Зазначив, що будівництво спірного будинку було розпочато у 2017 році. Про це, на його думку, зокрема, стверджує отримання ОСОБА_1 будівельного паспорту 02.02.2017, квитанції про оплату будівельних матеріалів, акт прийому-передачі виконаних робіт, які датовані 2018-2019 роками. Представник ОСОБА_6 вважає, що названий вище будинок його довірителем було набуто в червні 2019 року, оскільки саме тоді було зареєстровано право власності на незавершене будівництво. Представник відповідача також звертає увагу на те, що спірна земельна ділянка, хоч і була придбана під час шлюбу з ОСОБА_3 , однак за позичені її чоловіком кошти. У зв`язку із викладеним просить рішення в оскарженій частині скасувати, а в позовних вимогах ОСОБА_3 про визнання права за нею на 1/2 частку земельної ділянки і 1/2 частку незавершеного будівництва відмовити.
Представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів про набуття ним права власності на всю земельну ділянку та все незавершене будівництво. Пояснив, що в дійсності будівництво будинку для сім`ї сторони розпочали фактично одразу після придбання земельної ділянки. А документальне оформлення будівництва було здійснено у 2016-2017 роках за спільні кошти. Зауважив, що на охорону згаданого будинку ще під час шлюбу укладався відповідний договір, копія якого долучена до матеріалів справи. Що стосується договору позички грошей на придбання земельної ділянки, представник ОСОБА_3 зауважив, що цей договір укладено з родичем відповідача, що вже викликає сумнів, і чи дійсно мало місце позичання грошей, однозначно стверджувати не можна. Рішення суду першої інстанції вважає законним, просить залишити його без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки судове рішення оскаржується в частині позовних вимог щодо земельної ділянки та індивідуального житлового будинку, який на дату подання позову зареєстрований як незавершене будівництво, то відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, апеляційний суд не перевіряє.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що сторони під час проживання в зареєстрованому шлюбі за кошти, одержані відповідачем у позику, але в інтересах сім`ї, придбали земельну ділянку, на якій почали будувати житловий будинок з надвірними спорудами для проживання їхньої сім`ї, а тому вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.
З таким висновком частково погоджується і колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони з 11.08.1999 до 29.01.2018 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.13-15).
За договором купівлі-продажу від 10.04.2014 ОСОБА_1 купив у ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0501 га, кадастровий номер 2625884201:02:002:0951, що розташована в с. Підлужжя Тисменицького району Івано-Франківської області за 36 664 грн і призначена для ведення садівництва. Купівля вказаної земельної ділянки вчинена за згодою дружини покупця — ОСОБА_3 відповідно до її заяви (а.с.38).
З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2625884201:02:002:0951, зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_1 (а.с.39).
Згідно копії розписки від 02.04.2014 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_8 у позику грошові кошти в сумі 22 000 Євро на купівлю земельної ділянки та будівництво на ній житлового будинку (а.с. 40).
Однак, колегія суддів зауважує, що наявність цієї боргової розписки, походження якої з участю ОСОБА_3 не досліджувалося, не має в даному випадку правового значення для визначення належності придбаної земельної ділянки та спорудженого будинку одному із подружжя чи їм обом. Навіть якщо зміст згаданої розписки відповідає дійсності, посилання відповідача на те, що ця обставина підтверджує виникнення тільки у нього права власності на згадані об`єкти нерухомого майна, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права.
З матеріалів справи вбачається, що ще у 2016 році рішенням Підлузької сільської ради Тисменицького району від 23.12.2016 № 311-8-2/2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення з ведення садівництва на будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0501 га (кадастровий номер 2625884201:02:002:0951) в с.Підлужжя Тисменицького району Івано-Франківської області, а також вирішено змінити цільове призначення земельної ділянки із ведення садівництва на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0501 га (кадастровий номер 2625884201:02:002:0951), яка знаходиться в садовому товаристві «Шовкова Косиця» в с.Підлужжя Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с. 9).
Однак, ОСОБА_1 повідомив про початок будівництва індивідуального житлового будинку на вищевказаній земельній ділянці тільки 06.03.2017 року (а.с. 11). 
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за ОСОБА_1 на підставі рішення Підлузької сільськрї ради від 26.04.2017 та повідомлення про початок будівельних робіт від 06.03.2017 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна – незавершене будівництво, житлового будинку готовністю 62%, адреса – АДРЕСА_1 (а.с. 12). Загальна площа вказаного об`єкта — 123 кв.м. Згідно копії технічного паспорта на об`єкт незавершеного будівництва процент готовності об`єкта станом на час обстеження 27.05.2019 становить 62 %.
Колегія суддів зауважує, що документи, які були підставою для реєстрації права власності у 2019 році незавершеного будівництва, не свідчать про те, що ОСОБА_1 почав спорудження спірного будинку після припинення з позивачкою спільного сімейного життя та розірвання в подальшому шлюбу.
Слід також констатувати, що надані відповідачем копії договорів на виготовлення металопластикових дверей та вікон; копії товарних чеків і рахунки-фактури без зазначення прізвища покупця за 2019 рік (а.с.53-56,58-65) не можуть бути прийняті до уваги як належні і допустимі докази, оскільки, по-перше, не містять всіх необхідних реквізитів документа (печатка продавця, номер), а по-друге, названі документи не підтверджують те, що придбані товари були використані саме на спорудження спірного будинку.
Звертає на себе увагу й те, що ОСОБА_1 20.03.2017 року уклав договір №874 на централізовану охорону спірного незавершеного будинку з встановленням сигналізації (копія договору та інструкції -а.с.110-114) і оплачував послуги охорони (копії квитанцій- а.с.57). Згідно п.4.1 інструкції до угоди охорони прийняття на сигналізацію будинку неможлива у відсутності вікон та дверей. Названа обставина, на думку колегії суддів, безумовно спростовує посилання відповідача на те, що він за особисті кошти збудував названу споруду після припинення шлюбно-сімейних відносин влітку 2017 року та після розірвання шлюбу.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Із роз`яснень, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Вирішуючи спір, судом першої інстанції було вірно встановлено, що земельна ділянка придбавалась подружжям в інтересах сім`ї та з метою будівництва на ній житлового будинку. Ці обставини підтвердженні договором купівлі-продажу земельної ділянки, на укладення якого дала згоду ОСОБА_3 . 
За змістом норм статей 181, 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши вищевказані правові позиції та ті обставини, що за час шлюбу та в інтересах сім`ї відповідачем та позивачкою придбана земельна ділянка та спільно побудований будинок, правильно визнав їх об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем не доведено, що витрати на придбання земельної ділянки та будівництво будинку було здійснено за його особисті кошти.
За встановлених обставин місцевий суд дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права на 1/2 частину спірних об`єктів нерухомого майна.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.Тому підстав для його скасування немає.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.