ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5228/21 Справа № 175/4057/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу директора департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2021 року по справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - директор департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенович, начальник управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницький Андрій Васильович, на бездіяльність директора Департаменту Кисельова Максима Євгеновича, -

в с т а н о в и л а:
       
       У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність директора Департаменту Кисельова М.Є., заінтересовані особи - директор департаменту ДВС МЮ України Кисельов М.Є., начальник управління ДВС Головного ТУЮ у Дніпропетровській області П`ятницький А.В., мотивуючи її тим, що 08 лютого 2014 року на підставі виконавчого листа, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 04 грудня 2013 року, постановою старшого державного виконавця відділу з примусового виконання рішень ДВС України було відкрито виконавче провадження №41936000 з примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року та встановлено строк боржнику ОСОБА_2 на самостійне виконання рішення, чого останнім зроблено не було, втім, незважаючи на невиконання рішення, виконавче провадження №41936000 було завершене. 
       Вказував, що у подальшому судовим рішенням, яке набрало законної сили, незаконну постанову про закінчення виконавчого провадження було скасовано та зобов`язано старшого державного виконавця відділу з примусового виконання рішень ДВС України відновити виконавче провадження №41936000, 12 листопада 2014 року виконавче провадження було відновлене. Боржник ОСОБА_2 судове рішення не виконав та, незважаючи на це, 23 грудня 2014 року виконавче провадження закінчене у друге. 26 травня 2017 року постановою №3 директора Департаменту ДВС МЮ України скасовано постанову від 23 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження. 23 червня 2017 року, на підставі постанови від 26 травня 2017 року, було прийнято постанову про скасування постанови від 23 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження, яка була скасована ще 26 травня 2017 року.
       Зазначав, що 05 травня 2018 року він надіслав скаргу на на ім`я директора департаменту ДВС МЮ України на постанову від 23 червня 2017 року та не отримавши на неї жодної відповіді, звернувся до Дніпропетровського районного суду зі скаргою на бездіяльність, яка ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року, залишеною без змін постановами Дніпровського апеляційного суду та Верховного Суду, задоволено у повному обсязі та на виконання ухвали було прийнято постанову №87 від 24 червня 2019 року про результати перевірки законності виконавчого провадження №41936000, якою у задоволенні скарги від 05 травня 2018 року відмовлено. 
       Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 18 серпня 2020 року, його скаргу на постанову №87 від 24 червня 2019 року задоволено у повному обсязі. 
       Посилаючись на те, що на посаду директора Депратаменту ДВС МЮ України з 25 жовтня 2019 року було призначено ОСОБА_3 , який достеменно знав про судові рішення і відповідно про своє зобов`язання повторно розглянути його скаргу від 05 травня 2018 року, чого останнім зроблено не було та допущено неправомірну бездіяльність, а тому просив суд визнати неправомірною бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції Кисельова М.Є. у виконавчому провадженні №41936000 за період із 09 липня 2020 року по 12 листопада 2020 року щодо нерозгляду його скарги від 05 травня 2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС Ярушевської І.І. від 23 червня 2017 року», не прийняття процесуального рішення в формі постанови про перевірку законності виконавчого провадження №41936000 за результатами розгляду вказаної скарги від 05 травня 2018 року та не направлення вказаної постанови стягувачу. 
       Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2021 року скаргу ОСОБА_4 задоволено. 
        В апеляційній скарзі директор департаменту ДВС МЮ України Кисельов М.Є., зазначаючи, що ухвала суду винесена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржником пропущено десятиденний строк на звернення до суду зі скаргою, скарга по даній справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір є публічно-правовим. 
       23 червня 2021 року ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував, що питання юрисдикції справ за скаргами на дії/рішення/бездіяльність державного виконавця неодноразово розглядалися Великою Палатою Верховного Суду та зроблено висновок, що вказані справи мають розглядатись у порядку того судочинства, у якому ухвалені судові рішення, на виконання яких видані виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню. Вказував, що строки передбачені ст.449 ЦПК ним не порушені. Вказував, що доводи є надуманими. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       За правилами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
       Відповідно до ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
       Згідно частин 2,3 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
       Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
       Отже за змістом вказаних норм закону, обов`язковою умовою для задоволення скарги є встановлення факту порушення прав заявника.
       Встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 08 лютого 2014 року на підставі виконавчого листа, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 04 грудня 2013 року (а.с.13), постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Попіва Р.І. відкрито виконавче провадження №41936000 із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року по справі №175/2504/13-ц (а.с.12-13) та встановлено боржнику ОСОБА_2 строк для самостійного виконання судового рішення - у семиденний строк з моменту отримання постанови про відкриття ВП №41936000.
       У встановлений державним виконавцем строк боржник ОСОБА_2 ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року по справі №175/2504/13-ц не виконав. 
       31 березня 2014 року, незважаючи на невиконання боржником ОСОБА_2 судового рішення, постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. виконавче провадження №41936000 було закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.14-15).
       Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2014 року по справі №175/1731/14, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суд Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року, скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України Попіва Р.І. від 31 березня 2014 року про закінчення виконавчого провадження №41936000 із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року по справі №175/2504/13 та зобов`язано старшого державного виконавця Попіва Р.І. відновити виконавче провадження №41936000 із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року по справі №175/2504/13.
       12 листопада 2014 року постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. виконавче провадження №41936000 було відновлено. Однак, незважаючи на повторне невиконання боржником ОСОБА_2 судового рішення, старший державний виконавець Попів Р.І. своєю постановою від 23 грудня 2014 року закінчив виконавче провадження №41936000 на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».
       Постановою директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Поліщука Д.В. «Про результати перевірки виконавчого провадження» №3 від 26 травня 2017 року, скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Попіва Р.І. від 23 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження №41936000 із примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2013 року по справі №175/2504/13. Так, 23 червня 2017 року, на підставі вищезазначеної постанови, заступником директора Департаменту ДВС – начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Ярушевською І.І. було прийнято постанову про скасування процесуального документу - постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Попіва Р.І. від 23 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження №41936000.
       05 травня 2018 року на підставі ст.ст.19,74 Закону України «Про виконавче провадження» електронною поштою на ім`я директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 направив скаргу на постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС Ярушевської І.І. від 23 червня 2017 року, в якій просив скасувати постанову заступника директора Департаменту ДВС – начальника ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Ярушевської І.І. від 23 червня 2017 року про скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Попіва Р.І. від 23 грудня 2014 року про закінчення виконавчого провадження №41936000, і за результатами скарги прийняти відповідну постанову, копію якої направити на електронну пошту.
       Не отримавши відповіді на скаргу, ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області зі скаргою на бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Воробйова О.В. щодо не розгляду скарги від 05 травня 2018 року та не повідомлення про результати розгляду.
       Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2018 року по справі №175/2172/18 (а.с.19-21), залишеною без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2019 року (а.с.22-28) та постановою Верховного Суду України від 12 лютого 2020 року (а.с.29-36), скаргу ОСОБА_1 на неправомірну бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Воробйова О.В. задоволено в повному обсязі: визнано неправомірною бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Воробйова О.В. у виконавчому провадженні №41936000 щодо неприйняття процесуального рішення в формі постанови за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС Ярушевської І.І. від 23 червня 2017 року», яка була направлена до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України рекомендованим листом 31 серпня 2018 року і отримана Департаментом ДВС Міністерства юстиції України 06 вересня 2018 року та ненаправлення вказаної постанови ОСОБА_1 ; зобов`язано директора ДВС Міністерства юстиції України Воробйова О.В. або іншу посадову особу, яка буде виконувати обов`язки директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС Ярушевської І.І. від 23 червня 2017 року», за результатами повторного розгляду якої прийняти відповідну постанову, а копію направити ОСОБА_1 .
       Ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року набрала законної сили 08 липня 2020 року.
       Наказом Міністерства юстиції України №3069/к від 24 жовтня 2010 року на посаду директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України з 25 жовтня 2019 року призначено ОСОБА_3 . 
       Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що строки розгляду вказаної скарги від 05 травня 2018 року, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року, та надання відповіді про результати її розгляду - сплинули, однак директор Департаменту ДВС МЮ України Кисельов М.Є. не розглянув скаргу та не направив ОСОБА_1 постанову про результати перевірки виконавчого провадження №41936000 за вищезазначеною скаргою ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року, що є неправомірним, оскільки прямо суперечить вимогам ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження». 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції  у зв`язку з наступним.  
       Положеннями ст.129-1 Конституції України, ч.1 ст.18 ЦПК України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
       Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд — і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Hornsby v. Greece», п.40).
       За ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
       Статтею 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби; державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.
       Крім цього, ч.1 ст.12 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що контроль за діяльністю державних виконавців та інших працівників органів державної виконавчої служби здійснюють органи примусового виконання рішень, визначені у статті 6 цього Закону, в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.
       Відповідно до ст.6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України; органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.
       Відповідно до п.1.1 Положення про Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 16 травня 2017 року №1783/к Департамент державної виконавчої служби є самостійним структурним підрозділом Міністерства юстиції України.
       Пунктом 5.1 Положення про Департамент державної виконавчої служби передбачено, що Департамент очолює директор, який в установленому порядку призначається на посаду і звільняється з посади державним секретарем Міністерства юстиції України.
       Відповідно до ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. 
       Колегія суддів звертає вагу на те, що права ОСОБА_1 порушені, що підтверджено матеріалами справи та не спростовується доводами апеляційної скарги. 
       Доводи апеляційної скарги в частині того, що дана скарга повинна розглядатися за правилами адміністративного судочинства є хибними оскільки порушення прав стягувача було допущене під час виконання судового рішення у цивільній справі.
       Доводи апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_1 строку на звернення до суду з даною скаргою також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки про порушення прав скаржнику стало відомо саме з моменту не отримання відповідних постанов за результатами розгляду його скарги. 
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
       Висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
       Тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а ухвала суду – без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,382,383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу директора департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича залишити без задоволення. 

       Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2021 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                          Макаров М.О.