22-ц/804/839/21 
                                                                                265/6284/20 
                                               
Головуючий у І інстанції Козлов Д. О. Єдиний унікальний номер 265/6284/20    
Номер провадження 22-ц/804/839/21
Доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

14 травня 2021 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів   Лопатіної М. Ю.,
    Мальцевої Є. Є.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування втраченого заробітку внаслідок шкоди, завданої каліцтвом,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаючись на те, що 15 жовтня 2016 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Тойота Лексус», номерний знак НОМЕР_1 , під час руху по пр. Перемоги з боку вул. Панфілова в напрямку пр. Свободи в Лівобережному районі м. Маріуполя скоїв ДТП з автомобілем «Шевролет Лачетті», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження. 
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 липня 2018 року по справі № 265/7966/16-к ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. У лютому 2017 року висновком МСЕК позивачу встановлено другу групу інвалідності, яку підтверджено після переогляду 21 травня 2020 року. За висновком експертизи № 92 від 05 січня 2018 року по справі № 265/7966/16-к ступінь стійкої втрати позивачем загальної працездатності складає 40%. Крім того, власник транспортного засобу «Тойота Лексус», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 під час скоєння ОСОБА_2 злочину 15 жовтня 2016 року знаходився у салоні автомобіля, але у порушення пп. «ґ» п. 2.9 Правил дорожнього руху не відсторонив останнього від керування належним йому автомобілем, який перебував в стані алкогольного сп`яніння. Враховуючи те, що на момент завдання ушкодження здоров`я позивач не працював, просив суд солідарно стягнути з обох відповідачів за період з 15 жовтня 2016 року до кінця 2020 року в рахунок відшкодування втраченого ним заробітку внаслідок зменшення на 40% загальної працездатності 77 884 грн. 40 коп., а починаючи з 01 січня 2021 року також просив суд стягнути з обох відповідачів солідарно на свою користь втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності на весь час стійкої втрати ним працездатності 40% від мінімальної заробітної плати.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто на його користь з ОСОБА_2 втрачений заробіток внаслідок зменшення на 40 відсотків загальної працездатності за період з 24 лютого 2017 року до 31 грудня 2020 року в розмірі 74 042 грн. 97 коп., втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності в розмірі 40 відсотків мінімальної заробітної плати, починаючи з 01 січня 2021 року і на весь час втрати ОСОБА_1 працездатності 40 відсотків, в розмірі 2 400 грн. щомісячно, а також судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин по справі, просив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове яким стягнути втрачений заробіток з відповідачів солідарно. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд при ухваленні рішення невірно застосував ч. 2 ст. 1187 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 навмисно передав ОСОБА_2 керування власним автомобілем, а отже шкода була спричинена йому обома відповідачами спільно, як того передбачає ч. 1 ст. 1190 ЦК України, і відповідати вони мають за це солідарно.
Відзивів на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_3 з власної волі передав ОСОБА_2 свій транспортний засіб, на якому останнім було скоєно кримінальне правопорушення відносно ОСОБА_1 , це не свідчить про незаконність вчинених ОСОБА_3 дій, а отже не може бути підставою для відшкодування з нього на користь позивача шкоди.
З такими висновками суду не можна не погодитися.
Судом встановлено, що вироком Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 липня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, який було залишено без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року. Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2019 року у відкритті касаційного провадження відмовлено (а.с. 4-7, 21, 22-23).
Вироком Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 липня 2018 року встановлено, що водій ОСОБА_2 15 жовтня 2016 року, діючи у порушення п. 2.9 «а», 12.3, 12.4, 12.9 «б» ПДР, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «Тойота Лексус» н/з НОМЕР_1 , та під час руху по пр. Перемоги з боку вул. Панфілова в напрямку пр. Свободи в Лівобережному районі м. Маріуполя, під`їжджаючи до перехрестя пр. Перемоги та вул. Межової скоїв ДТП з автомобілем «Шевролет Лачетті» н/з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . Внаслідок зіткнення позивач був травмований та йому були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забійної рани потиличної області, забою м`яких тканин голови праворуч, струсу головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також компресійно-уламкові переломи тіл 7-го та 11-го грудних хребців зі зміщенням, лінійні переломи 6, 7, 8, 9, 10-го грудних хребців, переломи поперечних відростків 6, 7, 8, 9-го грудних хребців праворуч, поперечних відростків 4, 5-го грудних хребців з обох сторін, нижнього суглобового відростку 8-го грудного хребця праворуч, остистого відростку 3-го грудного хребця, головки 8-го ребра ліворуч, крайового перелому поперечного відростку 2-го поперекового хребця ліворуч, які за ознакою розладу здоров`я, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину (не менш 33%), відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що підтверджується матеріалами кримінальної справи № 265/7966/16-к, зокрема, висновками експертів від 19 грудня 2016 року № 1061, а також посвідченнями водія ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 4-7, 61, 63).
Крім того із висновків комісійної експертизи від 05 січня 2018 року № 92 вбачається, що у ОСОБА_1 маються наслідки отриманої ним внаслідок ДТП від 15 жовтня 2016 року травми у вигляді: зрощених компресійно-уламкових переломів тіл 7-го та 11-го грудних хребців зі зміщенням, лінійних переломів тіл 8, 9, 10-го грудних хребців, переломів поперечних відростків 6, 7, 8, 9-го грудних хребців праворуч, поперечних відростків 4, 5-го грудних хребців з обох сторін, нижнього суглобового відростку 8-го грудного хребця праворуч, остистого відростку 3-го грудного хребця, головки 8-го ребра ліворуч, крайового перелому поперечного відростку 2-го поперекового хребця ліворуч, посттравматичної міэлорадикулопатії у вигляді легкого нижнього парапарезу, порушенням функції тазових органів, вираженим больовим та м`язовотонічним синдромом, вираженим порушенням функції хребта, опори та ходи. Комісія експертів дійшла висновку, що за станом здоров`я на момент проведення експертизи у ОСОБА_1 має місце стійка втрата загальної працездатності у обсязі 40% (а.с. 28-29).
Відповідно до довідки МСЕК від 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 вперше на підставі огляду МСЕК № 189 була визначена друга група інвалідності з 24 лютого 2017 року загального захворювання (патологія опорно-рухомого апарату), яка внаслідок повторних оглядів МСЕК № 413, 521 була підтверджена строком до 01 червня 2023 року, що вбачається з довідок МСЕК від 13 квітня 2018 року та від 21 травня 2020 року, а також підтверджується матеріалами кримінальної справи № 265/7966/16-к (а.с. 62).
Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18) вказано, що «зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою».
У частині четвертій статті 1187 ЦК України передбачено, що якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Результат аналізу частини четвертої статті 1187 ЦК України дає можливість стверджувати, що умовою застосування частини четвертої статті 1187 ЦК України є заволодіння транспортним засобом внаслідок протиправних дій іншої особи (осіб), тобто поза волею його власника (володільця). При цьому передання власником транспортного засобу з порушенням публічних норм (зокрема, особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння) не є його неправомірним заволодінням, з огляду на наявність волі власника (постанова КЦС ВС від 05 серпня 2020 року у справі № 456/881/17).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав застосувати до спірних правовідносин положення ст. 1190 ЦК України є безпідставними, оскільки солідарну відповідальність перед потерпілим несуть особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру. У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Проте обставин, які б свідчили про спільне заподіяння відповідачами шкоди позивачу, судом не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального  права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни рішення суду першої інстанції. 
З інших підстав рішення суду не оскаржується.
Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 14 травня 2021 року.

Судді       В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

М.Ю. Лопатіна