ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2329/21 Справа № 191/2761/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , третя особа – Синельниківська районна державна адміністрація, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання договору недійсним, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , третя особа – Синельниківська районна державна адміністрація, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 19 серпня 2017 року між ним як покупцем та ОСОБА_2 як продавцем було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстром № 3590, відповідно до якого, він придбав у власність будівлю (торгівельно-розважальний центр) загальною площею 242,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,1376 га, кадастровий номер: 1224855300:001:0163. Право власності на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 серпня 2017 року, що підтверджується витягом зазначеного реєстру за № 95098558. До укладання договору купівлі-продажу попередній власник ОСОБА_2 уклав договір оренди землі.

Відповідно до цього договору, Іларіонівська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області в особі голови ОСОБА_3 передала земельну ділянку загальною площею 0,1376 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а орендар ОСОБА_2 прийняв в строкове платне користування зазначену земельну ділянку. Договір було укладено 20 жовтня 2010 року. Відповідно до пункту 9 Договору встановлено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 3 896,20 грн. за рік (324,70 грн. в місяць). Відповідно до пункту 11 Договору орендна плата вноситься щомісячно. Відповідно до пункту 8 Договору, визначено, що договір укладено на 49 років.

Позивач вважав, що відповідно до частини третьої статті 7 Закону України “Про оренду землі” до нього переходять усі права та обов`язки орендаря ОСОБА_2 за договором оренди землі від 20 жовтня 2010 року.

Позивач зазначав, що в договорі оренди було зазначено, орендна плата була встановлена Іларіонівською селищною радою Синельниківського району Дніпропетровської області на рівні 3 % від нормативної грошової оцінки. Відповідно до пункту 13 договору розмір орендної плати переглядається один раз на рік у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін та тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.

Орендна плата за земельну ділянку згідно з рішенням Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року буде складати 51 152,66 грн., що в 13 разів більше нинішньої орендної плати. Позивач не надавав своєї згоди відповідачу на підвищення орендної плати у 13 разів. Змін до договору оренди земельної ділянки з 19 серпня 2017 року внесено не було. Відповідачем в односторонньому порядку скасовано договір та встановлено новий розмір орендної плати.

Позивачем виконуються умови договору оренди земельної ділянки, сумлінно сплачується орендна плату за договором, а саме: 06 листопада 2018 року – 17 050,89 грн., що підтверджується квитанцією. Позивач вважав, що прийняття ставок на рівні максимально граничних розмірів, встановлених Податковим кодексом України, є неприйнятним по тій причині, що воно значно підвищить податкове навантаження на землевласників та землекористувачів, більшість з яких не зможе сплачувати такі суми земельного податку та орендної плати за землю, що призведе до виникнення заборгованостей та фактично не передбачено умовами договору оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2010 року та вимогам чинного законодавства.

Також, позивачу стало відомо, що за заявою громадянина ОСОБА_2 від 13 грудня 2017 року відповідачем було прийняте рішення 4 сесії 7 скликання Іларіонівської селищної ради від 12 січня 2018 року № 60-04/VІІ «Про припинення дії договору оренди земельної ділянки від 20.10.2010 року».

Позивач зазначав, що ОСОБА_2 вже не був на той час власником будівлі (торгівельно-розважальний центр) загальною площею 242,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а належала означена будівля позивачу.

12 січня 2018 року між відповідачем та ОСОБА_2 було укладено Угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2010 року.

20 лютого 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Синельниківської РДА Деркач С.В. було внесено відомості про реєстрацію припинення речового права – оренди земельної ділянки на підставі Угоди про розірвання земельної ділянки від 12 січня 2018 року.

Позивач вважав, що як прийняття рішень про розірвання договору оренди Відповідачем, рішень про припинення речового права, так і укладення Угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2010 року є протиправними та такими, що підлягають скасуванню в судовому порядку.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: протиправним та скасувати рішення четвертої сесії сьомого скликання Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року № 60-04/VII «Про припинення дії договору оренди земельної ділянки від 20.10.2010 року громадянину ОСОБА_2 »; визнати недійсною Угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки № 041013102294 від 20 жовтня 2018 року; поновити запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації речового права – Договору оренди земельної ділянки № 041013102294 від 20 жовтня 2010 року.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення четвертої сесії сьомого скликання Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року № 60-04/VII «Про припинення дії договору оренди земельної ділянки від 20.10.2010 року громадянину ОСОБА_2 ».

Визнано недійсною Угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки № 041013102294 від 20 жовтня 2018 року.

Поновлено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації речового права – Договору оренди земельної ділянки № 041013102294 від 20 жовтня 2010 року.

Не погодившись з таким рішенням, Іларіонівська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Стаття 367 ЦПК України визначає межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до положення частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

       Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з пунктами 1, 6 частини другої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців  ОСОБА_1  з 10 лютого 2016 року зареєстрований як ФОП.

На теперішній час діяльність його не припинена.

Також, судом апеляційної інстанції установлено, що відповідно до пункту 15 договору оренди землі від 20 жовтня 2010 року, укладеного між Іларіонівською селищною радою Синельниківського району Дніпропетровської області та ОСОБА_2 , земельна ділянка передається в оренду для комерційного впровадження (роздрібна торгівля та комерційні послуги).

Пунктом 16 цього договору визначено, що цільове призначення земельної ділянки – комерційне (а.с.19).

Крім того, як вбачається з пункту 1 рішення четвертої сесії сьомого скликання Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року № 60-04/VII «Про припинення дії договору оренди земельної ділянки від 20.10.2010 року громадянину ОСОБА_2 », земельна ділянка надавалася ОСОБА_2 на умовах оренди саме для комерційної діяльності (утримання і обслуговування нежитлових будівель) (а.с.50).

Колегія суддів вважає, що спірні правовідносини виникли із земельних відносин, пов`язаних із користуванням земельною ділянкою ФОП для здійснення підприємницької діяльності; позивач – ФОП  ОСОБА_1  фактично користується земельною ділянкою без належного дозволу орендодавця.

Отже, характер правовідносин, що виникли між сторонами, свідчить про те, що він пов`язаний з використанням земельної ділянки позивачем для здійснення підприємницької діяльності, спір пов`язаний з правом оренди земельної ділянки саме для комерційної діяльності, а позовні вимоги стосуються прав та інтересів сторін саме як учасників господарських відносин.

За загальним правилом розмежування компетенції судів з розгляду земельних та пов`язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від суб`єктного складу їх учасників.

Земельні та пов`язані із земельними відносинами майнові спори, зокрема про оренду землі, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб`єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судам.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Плати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 127/2709/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Правилами частин першої та другої статті 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишення позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

       Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки, суд першої інстанції не встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами, неправильно застосував норми процесуального права, судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі – закриттю.

При цьому, згідно частини четвертої статті 377 ЦПК України, у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд, за заявою позивача, в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Згідно статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

У разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку господарського чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу.

На підставі викладеного, колегія суддів роз`яснює позивачу ОСОБА_1 його право, впродовж десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 255, 374, 377, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області – задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року – скасувати.

Провадження у справі за апеляційною скаргою Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , третя особа – Синельниківська районна державна адміністрація, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання договору недійсним – закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко