ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3776/21 Справа № 202/6379/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Пищиди М.М.
 
суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.,

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради, треті особи: Головне управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Управління державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Дніпра про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати, індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, зобов`язання сплатити суми консолідованих страхових внесків (єдиного соціального внеску), визнання звільненим за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України,-
                                     В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до КП «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» Дніпропетровської міської ради, ДМР, треті особи: Головне управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Управління державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Дніпра про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати, індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, зобов`язання сплатити суми консолідованих страхових внесків (єдиного соціального внеску), визнання звільненим за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
       В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08.12.2014 року його було поновлено на посаді бухгалтера 1-ї категорії в КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
       Незважаючи на неодноразові звернення ОСОБА_1 до ліквідатора КП «ЖЕП № 53» та засновника підприємства - Дніпровської міської ради рішення суду в частині поновлення його на роботі до теперішнього часу не виконано.
       У зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення про поновлення на роботі позивача, останній був змушений неодноразово звертатися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
       Рішеннями судів від 08.12.2014, 02.02.2015, 07.07.2015, 13.07.2016, 28.02.2017, 04.09.2017, 05.12.2018, 24.05.2019 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 24.05.2019 включно, разом із індексацією та компенсацією втрати частини доходів у зв`язку з затримкою виплати.
       Заборгованість за виконавчими листами складає 304 902,37 грн.
       При цьому, на думку позивача, оскільки КП «ЖЕП № 53» є комунальним унітарним комерційним підприємством, заснованим територіальною громадою в особі Дніпропетровської міської ради та належить до сфери управління виконавчого комітету Дніпровської міської ради, саме якою було прийнято рішення про реорганізацію підприємства та його ліквідацію, що призвело до припинення надходження коштів на розрахунковий рахунок підприємства, і Дніпровською міською радою не було вжито заходів щодо виконання боргових зобов`язань підприємства, Дніпровська міська рада має нести солідарну відповідальність разом із КП «ЖЕП № 53».
       Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд: 
       - стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 3150,47 грн. за період з травня 2019 року по листопад 2020 року;
       - стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 73925 грн. 43 коп. за період з 24.05.2019 року по 30.11.2020 року;
       - стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь індексацію заробітної плати у зв`язку із зростанням споживчих цін в сумі 53326,90 грн.;
       - стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 65776,86 грн. за період з 05.05.2014 року по 30.11.2020 року;
       - стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за невикористану відпустку як інваліда війни за 2020 рік у розмірі 5385,24 грн.;
       - зобов`язати КП «ЖЕП № 53» сплатити місячні суми консолідованих страхових внесків, єдиних соціальних внесків за кожний із 78-ми місяців періоду з 1 червня 2014 року по 30 листопада 2020 року щодо вказаних місячних сум заробітних плат ОСОБА_1 за місцем обліку страхувальника у загальній сумі 129187,78 грн.;
       - визнати ОСОБА_1 таким, якого 14 грудня 2020 року після додаткової відпустки було звільнено з КП «ЖЕП № 53» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а саме на підставі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, про що зробити відповідну позначку в його трудовій книжці (т.2, а.с.232-238).
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «ЖЕП № 53» ДМР, ДМР, треті особи: ГУ ДКС України у Дніпропетровській обл., УДКС України в Індустріальному районі м. Дніпра про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати, індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, зобов`язання сплатити суми консолідованих страхових внесків (єдиного соціального внеску), визнання звільненим за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України - задоволено частково.
       Стягнуто з КП «ЖЕП № 53» ДМР, а у разі відсутності у нього достатніх коштів - з ДМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 25 травня 2019 року по 30 листопада 2020 року включно (381 робочий день) у розмірі 73925 (сімдесят три тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) грн. 43 коп. з утриманням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів і зборів.
       Зобов`язано КП «ЖЕП № 53» ДМР в порядку, визначеному законом, сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний соціальний внесок) з сум середнього заробітку, присуджених ОСОБА_1 за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, за кожен місяць у період з червня 2014 року по листопад 2020 року включно. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
       Вирішено питання стосовно судового збору (т. 2, а.с. 243 - 260).
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, Дніпровська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення, про відмову в задоволенні позову в цій частині.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи (т.3, а.с. 18 - 27).
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2014 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді бухгалтера 1-ї категорії в КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради з 05.05.2014 року, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодовано моральну шкоду.
       У зв`язку з невиконанням рішення суду в частині поновлення позивача на роботі в подальшому рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 07.07.2015 року на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2014 року по 07.07.2015 року в розмірі 33179 грн. 13 коп.
       Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.02.2016 року на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.07.2015 року по 02.02.2016 року в розмірі 28328 грн. 38 коп., а також моральну шкоду в розмірі 2000 грн.
       Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.07.2016 року на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.02.2016 року по 13.07.2016 року в розмірі 31104 грн. 50 коп., а також моральну шкоду 2000 грн.
       Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28.02.2017 року на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.07.2016 року по 28.02.2017 року в розмірі 31044,80 грн., а також моральну шкоду 500 грн.
       Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04.09.2017 року на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2017 року по 04.09.2017 року в розмірі 24447,78 грн.
       Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 05.12.2018 року на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.09.2017 року по 05.12.2018 року в розмірі 61119,45 грн., а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 37542,76 грн., індексацію у зв`язку із зростанням споживчих цін 29253,31 грн., а всього 127915 грн. 51 коп.
       Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24.05.2019 року на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 9150,15 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.12.2018 року по 24.05.2019 року в розмірі 22507,48 грн., індексацію у зв`язку із зростанням споживчих цін 12962,91 грн., а всього 44620 грн. 54 коп.
       На час розгляду справи рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконано та позивача на роботі не поновлено.
       Відповідно до статуту, затвердженого рішенням міської ради від 26.12.2012 року № 48/30, КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради є комунальним унітарним комерційним підприємством, створеним відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 26.02.2003 року № 14/07 на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська.
       Згідно з п. 1.2 Статуту власником підприємства є територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської (нині - Дніпровської) міської ради. Виконавчий орган Дніпропетровської міської ради, до сфери управління якого належить (входить) підприємство згідно з Переліком міських комунальних підприємств відповідно до їх підпорядкованості, затвердженим рішенням міської ради, виконує функції органу управління господарською діяльністю в межах та обсягах, визначених Положенням виконавчого органу та є представником власника - Дніпропетровської міської ради.
       Відповідно до пункту 1.4 Статуту для здійснення господарської діяльності підприємства власник створює статутний капітал в сумі 5000 грн.
       Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банку тощо.
       Розділом 2 Статуту визначено, що метою створення та діяльності підприємства є господарська діяльність. Предметом господарської діяльності є, зокрема, надання житлово-комунальних послуг та обслуговування житлового фонду (пункти 2.1- 2.2 Статуту).
       Відповідно до розділу 3 Статуту майно комунального підприємства знаходиться у комунальній власності і закріплюється за підприємством на праві господарського відання.
       25.12.2013 року Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення № 27/45 «Про проведення реорганізації комунальних підприємств». Відповідно до вказаного рішення до КП «ЖЕП № 53» Дніпровської міської ради мали приєднатися КП «ЖЕП № 21» та КП «ЖЕП № 50».
       20.09.2017 року Дніпровською міською радою було прийнято рішення № 52/24 «Про реорганізацію деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств міської ради», відповідно до якого вирішено реорганізувати Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради з припиненням як юридичної особи шляхом приєднання до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 6» Дніпропетровської міської ради.
       Рішенням Дніпровської міської ради від 19.06.2019 року № 71/46 «Про припинення шляхом ліквідації юридичних осіб комунальних підприємств» вирішено припинити шляхом ліквідації юридичні особи комунальних підприємств, зокрема Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 6» Дніпропетровської міської ради та Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради.
       Цим же рішенням визнано таким, що не підлягає виконанню рішення міської ради від 20.09.2017 року № 52/24 «Про реорганізацію деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств міської ради».
       КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради з 29.09.2017 року перебуває в стані припинення. Підприємство тривалий час не здійснює будь-якої господарської діяльності, не має будь-якого доходу та майна.
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що саме внаслідок дій (рішень) засновника - Дніпровської міської ради комунальне підприємство, не маючи майна та доходів, оскільки його діяльність фактично припинена, не може виконати свої зобов`язання перед позивачем, щодо якого має місце явне порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому є достатні підстави для покладення на Дніпровську міську раду субсидіарної відповідальності щодо виплати позивачу сум середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. 
       Відмовляючи в задоволені інших позовних вимог суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості.
       Враховуючи, що ДМР просить переглянути рішення лише в частині задоволених позовних вимог до неї, в іншій частині рішення суду, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядається. 
       Колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в повній мірі. 
       Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
       Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
       Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.
       Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені у статті 6 КЗпП України.
       Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
       Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
       У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
       Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.
       Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
       Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
       У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з КП «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» Дніпропетровської міської ради.
       Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
       З огляду на статтю 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР) питання про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
       Відповідно до частини другої статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
       Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що з 29 вересня 2017 року, КП «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» перебуває в стані припинення, за рішенням засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації.
       Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що саме Дніпровська міська рада як засновник КП «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» має нести відповідальність за борги підприємства.
       Відповідно до частини першої статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.
       Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад.
       Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України.
       За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги.
       Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.
       Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства.
       Основною метаю такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП «Комбінат комунальних підприємств», боржник, банкрут) про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України»; пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України»; пункт 19 рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови»; пункти 18, 19 рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації»; пункт 35 рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». 
       Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.
       Разом із тим при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.
       У справі не встановлено, що саме діями засновника була спричинена неплатоспроможність або банкрутство підприємства.
       Колегія суддів зазначає, що трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах за вимогами, визначеними позивачем до відповідачів, не передбачена.        Дніпровська міська рада не є роботодавцем, з яким позивач перебував у трудових відносинах, оскільки міською радою, в межах повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконувались владні функції, що характеризуються наданням різноманітних управлінських послуг указаному підприємству та справлянням на нього владного впливу у межах публічно-правових відносин.
       За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність вимог позивача до Дніпровської міської ради, оскільки відповідно до частини першої статті 176 ЦК України територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб у трудових правовідносинах.
       Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288сво18).
       З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року змінити, виключивши з резолютивної частини речення: "що, у разі відсутності у КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» достатніх коштів, стягнення підлягає з Дніпровської міської ради". 
       Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності вимог в частині зобов`язання КП "ЖЕП №53" в порядку визначеному законом сплатити ЄСВ з сум середнього заробітку, присуджених ОСОБА_1 , колегія суддів відхиляє, та вважає, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що внаслідок тривалого ненарахування та несплати відповідачем - КП «ЖЕП № 53» єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум, присуджених позивачу рішеннями судів, порушуються права позивача. З огляду на обов`язковість судових рішень та законодавчо встановлений обов`язок відповідача як роботодавця нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок за кожен місяць, за який нараховано дохід, суд першої інстанції правильно вважав, що КП «ЖЕП № 53» ДМР слід зобов`язати в порядку, визначеному законом, сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний соціальний внесок) з сум середнього заробітку, присуджених ОСОБА_1 за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, за кожен місяць у період з червня 2014 року по листопад 2020 року включно.
       Апелянтом не спростовано вказані висновки суду, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться лише до тлумачення норм чинного законодавства та висвітлення їх в тій формі, що є зручним для апелянта. 
       Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині позовних вимог до ДМР, а в частині зобов`язання КП «ЖЕП № 53» ДМР в порядку, визначеному законом, сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний соціальний внесок) з сум середнього заробітку, присуджених ОСОБА_1 за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, за кожен місяць у період з червня 2014 року по листопад 2020 року включно, слід залишити без змін. 
       Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Позивач відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому сплачений ДМР судовий збір в розмірі 2304 грн. підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
       Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И ЛА : 
       Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - задовольнити частково.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року - змінити, виключивши з резолютивної частини рішення суду наступне: "що, у разі відсутності у Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» достатніх коштів, стягнення підлягає з Дніпровської міської ради".  
       В частині зобов`язання Комунального підприємства «ЖЕП № 53» ДМР в порядку, визначеному законом, сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний соціальний внесок) з сум середнього заробітку, присуджених ОСОБА_1 за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, за кожен місяць у період з червня 2014 року по листопад 2020 року включно, - залишити без змін. 
       Компенсувати Дніпровській міській раді судовий збір в розмірі 2304 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: