ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1148/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/5843/20 Категорія: 304020000 	Демчик Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 червня 2021 року                                                                м. Черкаси:
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Сіренко Ю.В., Гончар Н.І.	
секретар 	Попова М.В.	

учасники справи:
позивач (скаржник) – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 30.03.2021 (повний текст складено 09.04.2021, суддя в суді першої інстанції Демчик Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним,

в с т а н о в и в :

у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила:
- визнати удаваним договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23.07.2020 за №1916, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою приховування договору купівлі-продажу 3/100 частини будинку АДРЕСА_1 ;
- визнати, що 23.07.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було фактично укладено договір купівлі-продажу 3/100 частики будинку АДРЕСА_1 ;
- визнати удаваним договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23.07.2020 за №1922, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою приховування насправді договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий №71101136400:02:032:0092, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати, що 23.07.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було фактично укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий №71101136400:02:032:0092, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати удаваним договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23.07.2020 за №1919, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою приховування насправді договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий №71101136400:02:032:0094, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати, що 23.07.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було фактично укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий №71101136400:02:032:0094, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог вказано на те, що в липні 2020 року за порадою свого знайомого - ОСОБА_3 , на інтернет-платформі онлайн-оголошень ОLХ знайшла оголошення по продажу вказаного вище нерухомого майна, яке продавалось за посередництва ріелтора – ФОП ОСОБА_4 . 
По результатам домовленостей з продавцем, сторони вирішили для того, щоб не узгоджувати продаж частини будинку із сусідами (співвласниками) по будинку, яким мало було надано строк для викупу частки продавця, укласти договір дарування майна.
При цьому сторони уклали попередній договір, підтверджений завдатком від 18.07.2020, згідно якого «Продавець» та «Покупець» прийшли до згоди про таке: «Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати шляхом продажу у власність Покупця житлове приміщення - частина будинку (про яке зазначалося вище), про що буде укладений нотаріально посвідчений Договір дарування, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити об`єкт разом з укладанням Основного Договору» (п. 1.1. договору).
Характеристика Об`єкта: частина будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.2 договору).
Згідно п. 1.5, вказаного договору, сторони погодили купівлю-продаж даного Об`єкта за ціною 274 000 грн., що є еквівалентом 10 000 (десяти тисяч) доларів США, згідно з курсом 1 долар США = 27,4 станом на 18.07.2020.
У п. 1.7. договору сторони погодили порядок розрахунків за нерухоме майно:
1.7.1.        на момент укладання цього Договору Покупець на підтвердження своїх зобов`язань та на забезпечення їх виконання з метою реалізації своїх намірів, щодо купівлі Об`єкта та своєї платоспроможності сплачує на користь Продавця 27 400 грн., що є еквівалентом 1 000 доларів США. Сторони погодили, що ця сума коштів є завдатком, та передається в рахунок належних за договором платежів, та в момент підписання Основого договору буде зарахована до ціни Об`єкта.
1.7.2.        Решту суми коштів Покупець сплачує на користь Продавця в день підписання Основого договору.
Згідно п. 1.8. Продавець передає на зберігання суму коштів, що отримав від покупця згідно п. 1.7.1. цього Договору, ФОП ОСОБА_4 .
Вказаний пункт містить розписку ріелтора у отриманні вказаних коштів: «Я, ОСОБА_4 , згідно п. 1.8 приймаю на зберігання від Продавця кошти в розмірі вказаному у п. 1.7.1., що засвідчую своїм підписом та печаткою підприємства.
23.07.2020 за порадою нотаріуса, для спрощення державної реєстрації права власності на частину будинку та дві земельні ділянки, сторони вирішили укласти три договори про відчуження: один - частини будинку, та два - окремо по кожній ділянці, які уклали у формі договору дарування.
Однак, оскільки сторони, укладаючи договори дарування, мали на меті приховати фактичне укладання договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, позивач до підписання вказаних договорів сплатила вищевказані 274 000 грн. з врахуванням раніше сплачених 27 400 грн., тобто обумовлену сторонами суму еквівалентну 10 000 доларів США, ОСОБА_2 , про що та надала їй розписку, в якій зазначила, що отримала від ОСОБА_1 за дві земельні ділянки та частину будинку по АДРЕСА_1 суму рівну 10 000 доларам США в гривнях.
Спірні договори дарування є удаваними, такими, що приховують дійсний правочин, який сторони мали на меті укласти та уклали - договір купівлі-продажу вказаної частини будинку з вказаними земельними ділянками. Вказані договори дарування порушують інтереси та права позивача, оскільки мають наслідком сплату податку на дохід, який позивач фактично не отримувала та створюють ризики притягнення її до адміністративної відповідальності за корупційне діяння, яке вона фактично не здійснювала.
Отже, договори дарування частини будинку та земельних ділянок не є безоплатними, а отже не є договорами дарування.
Розписка ОСОБА_2 від 23.07.2020 в отриманні суми рівної 10 000 доларам США в гривнях за дві земельні ділянки та частину будинку, про які вказано вище, також є підтвердженням платності договору, та доказом того, що насправді сторони фактично уклали договори купівлі-продажу майна, а не договори дарування.
Такі обставини стали підставами для звернення з цим позовом до суду.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 30.03.2021позов у справі залишено без задоволення. Суд вказав про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним, оскільки позивачем не доведено, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування, та наявність волі сторін на укладення інших договорів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала 15.05.2021 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі. В обґрунтування вказано на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві та на те, що суд не врахував показання свідка ОСОБА_3 , які підтверджують заявлені у справі вимоги. Письмова розписка про отримання коштів також судом належним чином врахована не була, попри те, що вона підтверджує передачу коштів за дарунок. При цьому суду була надана належним чином завірена копія цієї розписки. Також позовні вимоги у справі підтверджуються змістом попередніх договорів, спрямованих на оформлення саме правовідносин з приводу купівлі-продажу майна. Сторони до спору в цій справі не були ніколи знайомі, отже відповідач не мала підстав дарувати своє майно позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 фактично визнала апеляційну скаргу та просила суд задоволити її вимоги, вважаючи їх законними та обґрунтованими. 

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 18.07.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір, підтверджений завдатком (а.с. 23-25), з якого вбачається, що ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), прийшли до згоди про наступне: «Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати шляхом продажу у власність Покупця житлове приміщення - частина будинку (в подальшому «Об`єкт»), про що буде укладений нотаріально посвідчений Договір дарування (в подальшому – «Основний договір»), а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити об`єкт разом з укладанням Основного Договору» (п. 1.1. договору).
Характеристика Об`єкта: частина будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.2 договору).
Згідно п. 1.5, вказаного договору, сторони погодили купівлю-продаж даного Об`єкта за ціною 274 000 грн., що є еквівалентом 10 000 (десяти тисяч) доларів США, згідно з курсом 1 долар США = 27,4 станом на 18.07.2020.
Сторони дійшли згоди, що ціна Об`єкта, що вказана у п. 1.5 цього Договору, змінюватись не може (п. 1.6 договору).
У п. 1.7. договору сторони погодили порядок розрахунків за нерухоме майно:
1.7.1.        на момент укладання цього Договору Покупець на підтвердження своїх зобов`язань та на забезпечення їх виконання з метою реалізації своїх намірів, щодо купівлі Об`єкта та своєї платоспроможності сплачує на користь Продавця 27 400 грн., що є еквівалентом 1 000 доларів США. Сторони погодили, що ця сума коштів є завдатком, та передається в рахунок належних за договором платежів, та в момент підписання Основого договору буде зарахована до ціни Об`єкта.
1.7.2.        Решту суми коштів Покупець сплачує на користь Продавця в день підписання Основого договору.
Згідно п. 1.8. Продавець передає на зберігання суму коштів, що отримав від покупця згідно п. 1.7.1. цього Договору, ФОП ОСОБА_4 .
Вказаний пункт містить розписку ріелтора у отриманні вказаних коштів: «Я, ОСОБА_4 , згідно п. 1.8 приймаю на зберігання від Продавця кошти в розмірі вказаному у п. 1.7.1., що засвідчую своїм підписом та печаткою підприємства.
Розписка засвідчена підписом ФОП ОСОБА_4 та її печаткою.
Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Оскільки для основного договору передбачена нотаріальна форма, попередній договір повинен також бути нотаріально посвідченим, чого зроблено не було.
23.07.2020 між ОСОБА_2 , як дарувальницею, та ОСОБА_1 , як обдарованою, було укладено договір дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23.07.2020 за реєстраційним №1916 (а.с. 26-27).
У вступній частині договору зазначено, що сторони договору попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ячній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, уклали цей договір.
Згідно п. 1.1. договору дарування частини житлового будинку, ОСОБА_2 . Дарувальниця) передає безоплатно, а гр. ОСОБА_1 (Обдарована) приймає у власність як подарунок 3/100 (три сотих) частки у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Дарувальник стверджує, що відчужувана частина житлового будинку розташована на земельних ділянках площею 0,0040 га, кадастровий №71101136400:02:032:0094, та площею 0,0065 га., кадастровий №71101136400:02:032:0092, що належать на праві власності « ОСОБА_5 », та відчужуються одночасно за окремими договорами дарування «Обдарованій».
За планом земельної ділянки розташований житловий будинок з прибудовами і напівпідвалом та вбудованими нежилими приміщеннями, зазначений за планом земельної ділянки Б-1, н/пд, б-1, б-2, б-3,б-4, б-5, б-6, житловою площею - 245,7 кв. м. загальною площею - 349,7 кв. м. Крім будинку, на земельній ділянці розміщені господарські будівлі та споруди: сарай - В, огорожа - № 1,2,3.
Згідно п. 1.3. договору сторони оцінюють цей дар в сумі 208 900 грн. 00 коп. 
Згідно п. 2.3 договору «Дарувальник» та «Обдарована» стверджують, що однаково розуміють значення, умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину.
Крім того, згідно п. 2.6 договору, сторони розуміють, що за своєю природою дарування є безоплатним, а тому «Дарувальниця» не має права вимагати від «Обдарованої» вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний №217565569 від 23.07.2020, право власності на вказаний житловий будинок з прибудовами і напівпідвалом та вбудованими нежитловими приміщеннями зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 1916, виданий 23.07.2020 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. (а.с. 28). 
Також 23.07.2020 між ОСОБА_2 , як дарувальницею, та ОСОБА_1 , як обдарованою, було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23.07.2020 за реєстраційним №1919 (а.с. 29-30).
У вступній частині договору зазначено, що сторони договору попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ячній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, уклали цей договір.
Згідно п. 1 договору дарування земельної ділянки, ОСОБА_2 (Дарувальниця) передає безоплатно, а гр. ОСОБА_1 (Обдарована) приймає у власність як подарунок земельну ділянку площею 0,0040 га., кадастровий №71101136400:02:032:0094, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно п. 1.2. договору, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
Згідно п. 1.7. договору сторони оцінюють цей дар в сумі 10 080 грн. 00 коп..
Відповідно до п. 3.2 договору «Дарувальник» та «Обдарована» у присутності нотаріуса стверджують один одному, що:
- вони розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки;
- договір, що укладається, спрямований на реальне настання обумовлених у ньому правових наслідків;
- їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі;
- договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати правочини.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний №217566315 від 23.07.2020, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 1919, виданий 23.07.2020 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. (а.с. 31).
В той же день, 23.07.2020 між ОСОБА_2 , як дарувальницею, та ОСОБА_1 , як обдарованою, було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23.07.2020 за реєстраційним № 1922 (а.с. 32-33).
У вступній частині договору зазначено, що сторони договору попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ячній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, уклали цей договір.
Згідно п. 1 договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23.07.2020 за №1922, ОСОБА_2 (Дарувальниця) передає безоплатно, а ОСОБА_1 (Обдарована) приймає у власність як подарунок земельну ділянку площею 0,0065 га., кадастровий №71101136400:02:032:0092, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно п. 1.2. договору, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
Згідно п. 1.7 договору сторони оцінюють цей дар в сумі 12 020 грн. 00 коп..
Крім того, як вбачається із змісту п. 3.2 договору «Дарувальник» та «Обдарована» у присутності нотаріуса стверджують один одному, що:
- вони розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки;
- договір, що укладається, спрямований на реальне настання обумовлених у ньому правових наслідків;
- їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі;
- договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати правочини.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 217566847 від 23.07.2020, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 1922, виданий 23.07.2020 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. (а.с. 34).
Позивач стверджує, що сторони, укладаючи вищевказані договори дарування, мали на меті приховати фактичне укладання договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, адже позивач до підписання вказаних договорів сплатила 274 000 грн. з врахуванням раніше сплачених 27 400 грн., тобто обумовлену сторонами суму еквівалентну 10 000 доларів США, ОСОБА_2 , про що та надала їй розписку, в якій зазначила, що отримала від ОСОБА_1 за дві земельні ділянки та частину будинку по АДРЕСА_1 суму рівну 10 000 доларам США в гривнях (а.с. 35).
Такими є фактичні обставини у справі, встановлені судом, які сторонами не оспорюються. 
Правовідносини, наявні на їх підставі мають таке правове регулювання.
Стаття 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Частиною 2 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу майна, а не договір дарування.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для подальшого вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (пункти 43, 45 постанови ВП ВС від 23.01.2019 у справі №522/14890/16-ц).
Звертаючись з позовом про визнання договору дарування удаваними, позивач не заявляла вимоги визнати договір купівлі - продажу недійсним чи встановити його нікчемність, не визначила та не обґрунтувала, які саме наслідки удаваного правочину необхідно застосувати до спірних правовідносин.
З огляду на наведене та враховуючи, що сама по собі вимога про визнання правочину удаваним спрямована на встановлення обставин, які є підставою для наступного вирішення спору, зокрема, у випадку звернення з позовною вимогою про визнання правочину недійсним, а такий спір у цій справі відсутній, апеляційний суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним та самостійним, оскільки матиме наслідком лише те, що відносини сторін за таким правочином регулюватимуться правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, без одночасного вирішення спору про право цивільне. 
Стороною позивача при звернені з даним позовом взагалі не зазначено яке ж саме її право або законний інтерес, за захистом якого вона звернулася до суду з даним позовом, порушено укладеними угодами . 
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у пункті 40 постанови ВС від 29.01.2020 у справі № 903/154/19.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15.11.1996 у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Далі, згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
У постанові ВСУ від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВП ВС від 23.01.2019 у справі №522/14890/16-ц. 
Суд першої інстанції, врахувавши вимоги вказаних норм права й встановивши, що укладаючи спірні договори дарування, сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, у тому числі договір купівлі-продажу, та що такі договори не є удаваними (що також відображено у відповідних пунктах нотаріально посвідчених договорів дарування), позивач не обґрунтувала удаваності договору дарування частини будинку із відповідними земельними ділянками з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочинами, отже суд у цій справі дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваних правочинів удаваним.
При цьому слід відхилити апеляційні доводи скаржника про те, що сторони до спору в цій справі не були ніколи знайомі, отже відповідач не мала підстав дарувати своє майно позивачу, адже такі міркування стосуються мотивів укладення договору, що, у аспекті його дійсності, правового значення не мають.
Вказівка скаржника на те, що позовні вимоги у справі підтверджуються змістом попередніх договорів, спрямованих на оформлення саме правовідносин з приводу купівлі-продажу майна є необґрунтованою, адже у попередньому договору зазначено, що сторони мають намір укласти договір купівлі –продажу шляхом укладення договору дарування, що на думку колегії свідчить про відсутність на момент укладення попередньої угоди у сторін чіткої визначеності щодо наміру укладення якогось конкретного правочину . 
Посилання скаржника на показання свідка ОСОБА_3 , які підтверджують обґрунтування заявлених позовних вимог, апеляційний суд оцінює критично, адже вони не спростовують належної обізнаності сторін договорів дарування про їх зміст під час їх укладення та нотаріального посвідчення та, відповідно, про відсутність волі щодо оформлення наявних правовідносин у інший спосіб, зокрема, шляхом укладення договорів купівлі-продажу, про що необґрунтовано стверджує позивач. 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 30.03.2021 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України, так як скаржника звільнено від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», як особу з інвалідністю ІІ групи, витрати по оплаті судового збору за перегляд цієї справи апеляційним судом слід віднести на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Заочне рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 30.03.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним – залишити без змін.
Витрати по оплаті судового збору за перегляд цієї справи апеляційним судом віднести на рахунок держави.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 09.06.2021. 

Суддя-доповідач                 

       Судді