справа № 369/2828/20                                           головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/5281/2021      суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       
        ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17 травня 2021 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року  в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , треті особи Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дитини,-
 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом доОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтований тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2014 року. Мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя не склалось та з 2018 року проживають окремо. Неповнолітній син залишився проживати разом з нею в АДРЕСА_1 , де і зареєстрований та постійно проживає. Вона повністю опікується дитиною, займається вихованням, має можливість забезпечити її гармонійний та всебічний розвиток. Разом з тим, між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, тому звернулась до суду. Просила врахувати, що квартира, де вона проживає з дитиною, належить їй на праві власності, вона працює в банку, але на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку, має самостійний дохід, отримує соціальну допомогу на дитину з інвалідністю. Дитина має проблеми зі здоров`ям та потребує домашнього догляду, тому позивач повністю турбується про дитину, його здоров`я, займається вихованням та навчанням. ОСОБА_1  не перебуває на обліку лікаря психіатра чи нарколога. Вважає, що найкращим інтересам дитини буде визначення місця проживання з нею. Просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , до досягнення ним 14-річного віку.
Рішенням  Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 рокуу задоволенні позову  відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, порушення норм матеріального та процесуального права,невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому, зазначає, що 08.10.2020 року  в судовому засіданні  після  закінчення судових дебатів  у справі  головуючий суддя оголосила перерву. Про наступну дату судового засідання сторони повідомлені не були. 21.10.2020 року судове засідання не проводилося, протокол не складався, тому апелянт вважає, що рішення ухвалено в позапроцесуальний спосіб. Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що між  сторонами не було досягнуто згоди щодо місця  проживання  дитини і така згода  між ними  не була  формалізована  у певний документ. Обставина, того, що  один з батьків не заперечує  щодо місця  проживання  малолітньої дитини з іншим із батьків, не є підставою для  відмови  в задоволенні   позову.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
31 березня 2021 року  до суду надійшов відзив ОСОБА_4 , поданий представником ОСОБА_6 , згідно якого відповідач просив відмовити у задоволені апеляційної скарги. При цьому зазначив, що між сторонами була досягнута згода щодо проживання сина з матір`ю, дитина зареєстрована  та постійно проживає  з матір`ю, він проти цього не заперечує і ніколи не заперечував, а отже будь який спір між батьками про  визначення  місця проживання  дитини  відсутній. Вказує, що відсутність предмету спору  унеможливлює вирішення справи по суті  незалежно від обґрунтованості позову. На думку відповідача, доводи апелянта не підтверджуються належними доказами, а ґрунтуються лише на припущеннях. Зазначені представником позивача  недоліки у  технічному  забезпеченні судового  процесу  не можуть бути  підставою для  скасування  судового рішення. 
В судовому засіданні представник апелянта  просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Відповідач та його представник в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 29 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції в м.Києві.
 
Батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказала, що після припинення шлюбних відносин дитина залишилась проживати разом з нею, дійти згоди щодо місця проживання дитини вона з відповідачем не може.
 
Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація надала висновок на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 26 серпня 2020 року, згідно якого вважали за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , 2015 року народження, з матір`ю ОСОБА_1 .
 
З даного висновку вбачається, що батько дитини ОСОБА_4 не заперечував щодо визначення місця проживання дитини з ОСОБА_1 . На засіданні комісії батько не був, була присутня мати дитини, яка повідомила, що були випадки, коли батько дитини погрожував забрати сина, тому вона вимушена була подати позов до суду.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що   матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 погрожував або вчиняв будь-які інші дії, спрямовані на зміну місця проживання дитини, або іншим чином виражав не погодження щодо раніше визначеного місця проживання сина. Позивачка не надала жодних доказів на підтвердження порушення будь яких її прав або прав неповнолітнього сина з боку відповідача.
 
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
 
Згідно  ст.161 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.
 
Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами, за спільною добровільною домовленістю батьків неповнолітній ОСОБА_3 , 2015 року народження залишився проживати разом з матір`ю і проживає з нею до сьогодні. В судовому засіданні відповідач повідомив, що сторони добровільно вирішили під час припинення подружніх відносин, що син залишиться проживати з матір`ю, тобто досягли згоди з цього питання. Він надав свою згоду у 2019 році на реєстрацію сина за адресою місця проживання матері. Він ніколи не заперечував і зараз не заперечує щодо того, що дитина зареєстрована та проживає з матір`ю. 
Враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів, критично оцінює доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 погрожував або вчиняв будь-які інші дії, спрямовані на зміну місця проживання дитини, виражав не погодження щодо місця проживання сина, оскільки вказане не підтверджується належними та допустимими доказами, а  є лиши припущеннями позивача. При цьому, представник позивача зазначає, що такий спосіб захисту обрали з метою намайбутнє уникнути можливих конфліктів.
  У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Беручи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивачка не надала доказів на підтвердження порушення її прав або прав неповнолітнього сина з боку відповідача.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
         У висновку Верховного Суду по справі № 542/1428/18 від 30 березня 2021 року, крім іншого визначено, що згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, безпідставними доводи апелянта про те, що  згода щодо місця  проживання  дитини має бути обов`язково формалізована  у певний документ, оскільки судом безспірно встановлено, що місце проживання сина сторін саме з матір`ю було визначено за домовленістю між батьками і така домовленість виконується сторонами, а відповідач, в  свою чергу не вчинає жодних дій для її порушення. При цьому, позивач не позбавлена права звернутися до суду за захистом  свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у разі їх реального порушення відповідачем.
 
Поряд з цим, апеляційний суд бере до уваги норми міжнародного права та законодавства України, які регулюють правовідносини щодо визначення місця проживання дитини і якими визначено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, та зібрані у справі докази, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, які вказують на те, що проживання малолітнього сина сторін з матір`ю якнайкраще забезпечує інтереси дитини, та вважає, що домовленість між батьками, досягнута ними під час припинення спільного проживання щодо визначення проживання дитини, виконується і забезпечує інтереси дитини та не порушує інтереси матері. А отже, доводи апелянта щодо відсутності домовленості між сторонами щодо місця проживання дитини та існування, у зв`язку з цим спору між ними є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.
 
Крім того, посилання апелянта на порушення судом першої інтснції норм процесуального права, на думку апеляційного суду, також є безпідставними, оскільки вимоги ЦПК України не забороняють оголошення перерви  після виступу сторін у судових дебатах. При цьому, представник апелянта під час перегляду справи у апеляційному суді пояснив, що особисто був у судовому засіданні 08.10.2020 року і після проголошення перерви суд повідомив про наступне засідання 21.10 2020 року, на яке ні він, ні його довірителька не з`явилися, про що відповідно було складено судом процесуальний документ про неявку сторін у судове засідання, а отже, твердження про ухвалення судового рішення поза межами нарадчої кімнати є лише припущеннями сторони апелянта. 
 
 Інші доводи, на думку колегії суддів, також не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування  судового рішення, та також не призвели до неправильного вирішення справи по суті.
Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволені позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Отже, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року  залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                           О.Ф. Лапчевська

           В.А. Нежура