УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 295/4069/15-к
провадження № 51-2139ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури  на вирок Богунського районного суду міста Житомира від 05 жовтня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2021 року стосовно ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Богунського районного суду міста Житомира від 05 жовтня 2020 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 382 Кримінального кодексу України (далі – КК) та виправдано за недоведеністю.
Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_4 , будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, працюючи на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання судових рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Житомирській області, умисно не виконав ухвалу Господарського суду Житомирської області від 23 квітня 2014 року, якою зобов`язано зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Сбербанк Росії», та повторно 21 травня 2014 року виніс постанову про накладення арешту на вищезазначений рахунок.     
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із постановленими стосовно ОСОБА_4 судовими рішеннями, просить їх скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосовування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх  вимог зазначає, що місцевий суд дійшов помилкових висновків про те, що ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 19 травня 2014 року ОСОБА_4 отримав лише на початку червня, що, на думку суду, свідчить про відсутність в його діях умислу на вчинення злочину.
Стверджує, що виправдний ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_5 як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судових розглядів давали неоднозначні показання, які постійно змінювали. Натомість попри висновки місцевого суду матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів для доведення винуватості особи. 
Крім того, прокурор наголошує на допущення місцевим судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_4 , у резолютивній його частині суд не зазначив підставу для виправдання.
Апеляційний суд належно не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, на вищезазначені порушення уваги не звернув, внаслідок чого ухвала не відповідає вимогам статті 419 Кримінального процесуального закону України (далі – КПК).      
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, місцевий суд належно дослідивши та оцінивши докази у судовому засіданні з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність – на предмет достатності, дійшов висновку про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у інкримінованому йому злочині, передбаченому частиною 3 статті 382 КК, а саме в умисному невиконані службовою особою, яка займає відповідальне становище, ухвали суду, що набрала законної сили. 
Як зазначено у судовому рішенні суб`єктивна сторона злочину, передбаченого частиною 3 статті 382 КК, характеризується лише умисною формою вини. Проте органом досудового розслідування не зібрано та не надано суду доказів, які би свідчили, що ОСОБА_4 за обставин, викладених у обвинувальному висновку, діяв умисно.
Так, ухвалою Господарського суду Житомирської області від 23 квітня 2014 року дії виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Житомирській області ОСОБА_4 в частині накладення арешту на кошти, що містяться на рахунку у АТ «Сбербанк Росії» визнано протиправними. Цим же судовим рішенням зобов`язано зняти арешт із вказаного рахунку.   
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, УДВС ГУЮ у Житомирській області подано апеляційну скаргу, яку ухвалою Рівненського апеляційного суду від 19 травня 2014 року повернуто скаржнику без розгляду. 
Відповідно до частини 2 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна він знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
На підтвердження винуватості виправданого, стороною обвинувачення надані суду вищезазначені судові рішення із резолюціями керівника установи «Пилипенко О.С. для розгляду та прийняття рішення» від 28 квітня та 21 травня 2014 року відповідно, копії журналів реєстрації рішень, ухвал, постанов, надісланих до відома, в яких містяться дані про отримання ОСОБА_4 ухвал від 23 квітня та 19 травня 2014 року, а також висновок експерта від 27 листопада 2014 року № 1/1303, з якого слідує, що підписи, виконані у вищезазначених журналах, належать ОСОБА_4 .
Однак, як встановив суд, копії журналів, на які покликалася сторона обвинувачення, не містять дати отримання судових рішень, а відтак достеменно стверджувати, що на момент повторного накладення арешту на рахунок «Сбербанку Росії» ОСОБА_4 знав про прийняте судом рішення, суд підстав не знайшов.
Не спростовує цієї обставини і наявність на копії ухвали апеляційного суду резолюції керівника від 21 травня 2014 року, оскільки відмітка про дату отримання судового рішення виправданим на ній також відсутня.  
У судовому засіданні ОСОБА_4 наполягав на тому, що про прийняте судом рішення йому стало відомо лише на початку червня 2014 року, після цього він підготував проект постанови про скасування арешту з рахунку, який не був затверджений керівництвом, як того вимагала Інструкція № 512/5 від 02 квітня 2012 року, що позбавляло його можливості вчиняти відповідні дії самостійно, що підтвердив свідок ОСОБА_5 .
Проте такі свідчення не були спростовані органом досудового розслідування у ході судового розгляду. 
Поміж іншого, місцевий суд встановив, що інформація податкової служби надходила в електронному вигляді та відповідно до програмного забезпечення, за наявності не погашеного боргу, арешти на рахунки накладалися автоматично, що в свою чергу свідчить не про умисні дії особи, а про недбалість, через яку ОСОБА_4 не здійснив перевірку кожного із рахунків, а поклався на відомості податкової служби. Однак, у ході досудового розслідування не перевірено функціонування програми «Виконавче провадження», яка використовувалася державним виконавцем під час виконання судового  рішення.
Інших доказів, які би підтверджували винуватість ОСОБА_4 органом досудового розслідування не зібрано.
Згідно з частини 3 статті 374 обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому злочину, а тому ухвалив виправдувальний вирок. З прийнятим рішенням погодився і суд апеляційної інстанції, який у порядку апеляційної процедури належно перевірив доводи, викладені у апеляційній скарзі прокурора, навів докладні мотиви їх безпідставності, обґрунтувавши своє рішення у відповідності до приписів статті 419 КПК.
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про дотримання судом першої інстанції вимог частини 3 статті 415 КПК, врахування ним при новому судовому розгляді висновків та мотивів, викладених в ухвалі апеляційного суду, якою було скасовано попередній вирок у справі та погодився з оцінкою доказів, викладених у новому вироці.
Безпідставними є доводи сторони обвинувачення про неврахування показань, наданих виправданим та свідком ОСОБА_5 під час досудового розслідування та попередніх судових розглядів, оскільки вони суперечать приписам частини 4 статті 95 КПК.
Твердження прокурора про те, що суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки не вказав підставу, передбачену частиною 1 статті 373 КПК для виправдання ОСОБА_4 , є необґрунтованими. З вироку суду першої інстанції вбачається, що суд чітко встановив та навів у своєму рішенні підставу для виправдання обвинуваченого, а саме: не доведення вчинення особою інкримінованого кримінального правопорушення. У такому випадку відсутність у резолютивній частині вироку посилання на частину 1 статті 373 КПК не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, який був би підставою для скасування судового рішення.
Згідно пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись статтею 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на вирок Богунського районного суду міста Житомира від 05 жовтня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 січня 2021 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3