П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 522/4642/21	
Головуючий в 1 інстанції: Павлик І.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар – Попова К.В., 

за участю: представника апелянта - Діордіцу  В.В., 
                  представника  позивача - Ворсуляка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області  на рішення   Приморського районного суду м.Одеси  від    22.04.2021  по справі  № 522/4642/21 за позовом ОСОБА_1  до   Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області   про  визнання протиправним та скасування рішення, –

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 355 про примусове повернення в країну походження громадянина Казахстану ОСОБА_1 . 
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 23.05.2019 ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 355 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства громадянина Казахстану ОСОБА_1 , правовим підґрунтям якого стало рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачу, інформацію про існування якого повідомило інше відомство - СБ України, у розпорядженні якого також не було належних, допустимих і достовірних доказів даного факту. Таким чином, на момент затримання останнього ані копії рішення про скасування дозволу на імміграцію, ані доказів того, що він обізнаний про це у працівників зазначених відомств не було. Окрім того позивач повідомив відповідача, що свій екземпляр рішення не отримував та йому нічого не відомо про такі обставини
Так, відповідач маючи обґрунтовані сумніви в існуванні рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну і посвідки, а також не пересвідчившись у виконанні вимог ст. 13 Закону України «Про імміграцію» стосовно ОСОБА_1 і належного його сповіщення про таке рішення, не перевірив інших обставин, які можуть завадити йому виїхати з України, а протиправно прийняв та затвердив оскаржуване рішення про примусове повернення в країну походження, копію якого також не вручив позивачу. Окрім того, позивач отримав копію оскаржуваного рішення тільки разом із позовом ГУ ДМС України в Одеській області про його видворення 17.09.2020..
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що оскаржуване рішення було прийняте у встановленому законом порядку, оскільки відповідач станом на 23.05.2019 перебував на території України нелегально. Щодо відсутності перекладача під час вчинення вище зазначених дій, вказує, що чинним законодавством не передбачено обов`язок перекладу документів, на мову якою володіє ОСОБА_1 . Окрім того, згідно пояснень наданих ним та розписки про отримання оскаржуваного рішення перекладача він не потребував. Також позивачу доведена інформація про можливість звернутися до центру з надання безоплатної допомоги та про те, що рішення від 23.05.2019 можна оскаржити в судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Приморський районний суд м.Одеси рішенням від 22 квітня 2021 року позов задовольнив.
Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.05.2019 № 355 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства громадянина Казахстану ОСОБА_1 . 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ГУ ДМС України в Одеській області подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що згідно пояснень  та розписки від 23.05.2019 позивач визнавав суть скоєного правопорушення, перекладача не потребував, та не відмовлявся від виконання зазначеного рішення про що міститься підпис позивача.
- суд першої інстанції не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутня інформація, щодо оскарження рішення ГУ ДМС України у м. Києві від 20.08.2018 № 146638 про скасування дозволу на імміграцію позивачу в судовому порядку;
- рішення суду першої інстанції прийняте із порушенням ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ, Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця чи особи без громадянства в Україні», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 27.12.2017 ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6, ч. 2, ст. 4 Закону України «Про імміграцію», що документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 15.02.2018.
20.08.2018 ГУДМС України у м. Києві було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 146638 громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 1, ч. 1, ст. 12 Закону України «Про імміграцію».
23.05.2019 стосовно позивача, складено протокол про адміністративне правопорушення та ПР МОД № 008427 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 23.05.2019 ПН МОД № 008427 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 1 700,00 грн.
23.05.2019 ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 355 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства громадянина Казахстану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
17.09.2020 позивача було повторно виявлено на ринку «Привоз» та притягнуто до адміністративної відповідальності шляхом складання протоколу про адміністративне правопорушення ПР МОД № 003708 та винесення постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МОД № 003708 в розмірі 1 700,00 грн.
17.09.2020 відповідач звернувся до Приморського районного суду м. Одеса із адміністративними позовами до ОСОБА_1 , про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України та про примусове видворення громадянина Казахстану, у задоволені яких судом було відмовлено.
18.03.2021 позивач звернувся із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 23.05.2019 № 355.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність перекладача, надання безоплатної правової допомоги, а також правові висновки Верховного Суду з питань застосування норм права у подібних правовідносинах як окремо, так і у своїй сукупності вказують на протиправність спірного рішення ГУ ДМС України в Одеській області, що є підставою для його скасування.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Так, відповідно до частини третьої  статті 2 КАС України  у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає  Закон             України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI  (далі - Закон № 3773- VI).
Частиною першою  статті 26 Закону № 3773- VI  визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до частини другої  статті 26 Закону № 3773- VI  рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Згідно частини третьої  статті 26 Закону № 3773- VI один  із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Відповідно до частини п`ятою  статті 26 Закону № 3773- VI  іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Статтею 30 Закону  визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Відповідно до статті 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Предметом розгляду у даній справі є не скасоване рішення про ГУ ДМС України в Одеській області № 355 про примусове повернення в країну походження громадянина Казахстану ОСОБА_1 .
Представник позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції наголошував на тому, що будучи незаконно затриманим 23.05.2019 ОСОБА_1 , був опитаний посадовими особами ГУ ДМС в Одеській області із суттєвими порушеннями закону, без залучення перекладача, так як українською мовою він не володіє, без сповіщення центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, примушений підписати документи українською мовою, і звільнений у той же день, з вказівкою на те, що він має виїхати з території України до 09.06.2019. Однак, копія оскаржуваного рішення від 23.05.2019 в подальшому позивачу не вручалась.
Як вбачається, із матеріалів справи, представником відповідача до відзиву надані підписані розписка від 23.05.2019 про отримання позивачем другого примірника оскаржуваного рішення та пояснення від 23.05.2019, згідно яких він бажає давати пояснення українською мовою та в участі перекладача не потребує (а.с.77,78).
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що будучи присутнім 21.04.2021 у судовому засіданні разом із своїм представником, ОСОБА_1 повідомив суд, що української мови він не розуміє, а в буденному житті використовує російську мову. На неодноразові звернення до нього суду українською мовою, він не відповідав, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 дійсно не розуміє української мови, а відтак підписуючи вказану вище розписку від 23.05.2019 про отримання ним другого примірника оскаржуваного рішення та пояснення від 23.05.2019, він не розумів що в них викладено та відповідно не усвідомлював наслідків оскаржуваного рішення, змісту якого він не розумів через незнання української мови.
Так,  право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.
У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, рішення у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989 та рішення у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980), Гусейн проти Італії від 24.02.2015.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеної  у постанові від 08.07.2020 у справі № 522/14605/17 - дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.
Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», право на безоплатну правову допомогу мають особи, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Тобто, з моменту затримання, особа має право на всі види правових послуг, які передбачені частиною 2 статті 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу». Так в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують те, що позивачу були надані правові послуги відповідно до вище наведено закону. Крім того, відсутні відомості про будь-яке рішення Центру з надання адміністративних послуг.
У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі містяться лише посилання представника відповідача на те, що така допомога позивачу пропонувалась, але підтвердження цього не надано.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 11.02.2020 у справі № 473/4762/19 зазначив, що вимога надання правової допомоги з моменту затримання особи є обов`язком, встановленим Законом.
Колегія суддів, в контексті розгляду даної справи також вважає слушним посилання суду першої інстанції на той факт, що, при прийнятті оскаржуваного рішення 23.05.2019 № 355 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства громадянина Казахстану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ГУ ДМС України в Одеській області не з`ясовувало склад сім`ї позивача, наявність на його утриманні двох малолітніх дітей та вагітної дружини (остання дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а на момент прийняття оскаржуваного рішення його дружина перебувала на 4-му місяці вагітності).
Згідно з висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 18.06.2020 у справі № 758/13408/18, обов`язок перевіряти ступінь втручання у сім`ю іноземця покладається не тільки на суди, а перш за все на органи ДМС при розгляді питання про примусове повернення іноземця у країну походження.
Окрім цього, суд першої інстанції наголосив, що на момент винесення оскаржуваного рішення у працівників ГУ ДМС України в Одеській області не було рішення від 20.08.2018, прийнятого ГУДМС України у м. Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну №  146638 громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 1, ч. 1, ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а керувалися вони лише інформацією, наданою СБ України.
Контраргументів з цього приводу апелянт не надав.
Наведені обставини справи та правові висновки Верховного Суду з питань застосування норм права у подібних правовідносинах як окремо, так і у своїй сукупності вказують на протиправність спірного рішення ГУ ДМС України в Одеській області, що є підставою для його скасування.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Доводи  апелянта відповідно того, що позивач у поясненнях засвідчив те, що він перекладача не потребує та про те, що він бажає давати пояснення українською мовою  колегія суддів не сприймає з огляду на наступне.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ).
При вирішенні спору  апеляційний  суд, врахувавши   практику  Європейського суду з прав людини у справі  «Кускані проти Сполученого Королівства» (Cuscani v the United Kingdom)., L. N. P. проти Аргентини » (L. N. P. v Argentina) , з`ясував, що позивач, навіть проживши кілька років в Україні, недостатньо добре  розумів державну мову, внаслідок чого у нього виникли реальні труднощі в розумінні суті оспореного  рішення. 
До того ж  суд  враховує пояснення  представника апелянта, що спілкування з позивачем здійснювалось російською мовою.
Доводи апелянта щодо належного забезпечення правової допомоги позивачу, а саме посилання на те, що така допомога позивачу пропонувалась,  колегія судів відхиляє .
Так, вимогами пункту 9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства № 353/271/150, затвердженої   наказом 23.04.2012  № 353/271/150  МВС України  та Адміністрацією  Державної  прикордонної служби України, СБУ,  зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року  за № 806/21119 визначено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги. 
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 15.10.2019 року у справі № 363/1103/19.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем  було оповіщено Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги та запропоновано позивачу безоплатну правову допомогу, чим порушені права позивача на гарантовану правову допомогу.
Крім того, оскаржуване рішення про примусове повернення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у країну походження від 23.05.2019 № 355 (а.с.9) окрім іншого ґрунтувалось на постанові про встановлення факту про притягнення ОСОБА_1 за частиною 1 статті 203 КУпАП, від 23.05.2019 ( а.с.127) , яка  ухвалена  у той же день, що є не переконливим фактом для обґрунтування  оспорюваного  рішення відповідача.  
Посилання апелянта на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця чи особи без громадянства в Україні», Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод нівелюются порушенням міграційною службою основоположних прав іноземця на забезпечення перекладача та надання права на безоплатну правову допомогу.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 288, 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області  залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси  від    22.04.2021  по справі  № 522/4642/21– залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Домусчі С.Д.