ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/9438/20 пров. № А/857/2248/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
головуючого судді Довгополова О.М., 
суддів Коваля Р.Й., Ільчишин Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання до вчинення дій, -

суддя (судді) в суді першої інстанції – Кедик М.В.,
час ухвалення рішення: не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення: не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

28.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення від 14.08.2020 № 2025 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства», зобов`язання надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу.
Ухвала мотивована тим, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, які встановлені ухвалою від 30 жовтня 2020 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції вважав позов неподаним і повернув позивачу.
Не погодившись з ухвалою суду про повернення позовної заяви, її оскаржив в апеляційному порядку позивач, вважаючи, що така не грунтується на нормах чинного законодавства. Просив скасувати оскаржену ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що предметом звернення до суду є неправомірність дій відповідача, що полягають у протиправній відмові у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність позивачу, який звернувся саме як учасник бойових дій, то і відповідно має місце порушення прав позивача, зокрема права на безоплатне отримання земельної ділянки у власність, а отже, в даному випадку однозначно слід застосовувати положення п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
В зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), колегія суддів відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача,  обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув виявлені судом недоліки позовної заяви.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, вважаючи, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини, які стали підставою для прийняття оскаржуваної ухвали.
Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху у зв`язку з тим, що таким не сплачено судовий збір.
Ухвала суду мотивована тим, що оскільки дана справа не пов`язана із захистом порушених прав позивача саме як учасника бойових дій, то підстави для звільнення від сплати судового збору, передбачені у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відсутні. Таким чином, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання цього позову на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
На усунення недоліків позовної заяви та виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач 04.11.2020 подав до суду заяву у якій вказав, що оскільки він має статус учасника бойових дій, то звільнений від сплати судового збору за розгляд цієї справи в судах усіх інстанцій на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 , позивач є учасником бойових дій (а.с. 24).
Вимогами ч. 2 ст. 132 КАС України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Предметом спору у даній справі є оскарження рішення відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що дана справа не пов`язана із захистом порушених прав позивача, є помилковим.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання (стаття 320 КАС України).
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому її слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 380/9438/20 скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Повне судове рішення складено 14.04.2021.

Суддя