Окрема думка
судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 
ОСОБА_1 
справа № 759/6304/16-к
провадження № 51-1044 км 21
03 червня 2021 року колегією суддів Верховного Суду у складі головуючого ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розглянуто у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_4 та представника потерпілого ОСОБА_5 – адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у кримінальному провадженні № 12015100080002420 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
У своїй касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, просив ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У свою чергу представник потерпілого також просив рішення апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями норм кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість.
За результатами касаційного розгляду вказані касаційні скарги було залишено без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни. 
З таким рішенням колегії суддів не можу погодитися на наступних підставах.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Перевіривши доводи касаційних скарг та дослідивши матеріали кримінального провадження, вважаю, що висновки судів попередніх інстанцій щодо можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України є необґрунтованими, незаконними та невмотивованими.
Так, на моє переконання, приймаючи рішення щодо можливості звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суди належним чином не врахували тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, особу обвинуваченого та його посткримінальну поведінку, зокрема те, що останній не висловив щирого жалю з приводу вчинених протиправних дій.
Також судами не було відповідним чином враховано тяжкість наслідків вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що потерпілому було завдано тяжких тілесних ушкоджень, які мають незворотній характер, є невиправними та призвели до знівечення обличчя останнього. При цьому засуджений не вчинив жодних дій, направлених на добровільне відшкодування завданих потерпілому збитків, а заявлений останнім цивільний позов взагалі не визнавав.
Крім того, судами попередніх інстанцій не було враховано позицію самого потерпілого ОСОБА_5 , який посилаючись на моральні та фізичні страждання, що виникли внаслідок незаконних дій ОСОБА_7 , наполягав на призначенні останньому реального покарання без застосування положень ст. 75 КК України.
Вищевказані обставини свідчать про те, що у даному випадку застосування судами попередніх інстанцій інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідає принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлення іспитового строку не є достатнім і необхідним для виправлення останнього.
За таких обставин вважаю, що касаційні скарги прокурора та представника потерпілого підлягають задоволенню, а ухвала апеляційного суду – скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен ретельно, використовуючи усі процесуальні можливості та дотримуючись положень процесуального закону, перевірити доводи апеляційних скарг прокурора і потерпілого та ухвалити законне й обґрунтоване рішення. При цьому звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України, ураховуючи зазначені обставини, слід вважати безпідставним.
 
Суддя                                                                                                     ОСОБА_1