ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/4180/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року (суддя Момонт Г.М., повне судове рішення складено 29.01.2021) у справі №340/4180/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про визнання протиправною та скасування постанови,-
                                                     ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову №207258 від 15.09.2020 про застосування адміінстративно-господарського штрафу у розмірі 8 500грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що підставою для винесення оскаржуваної постанови стали висновки відповідача про порушення позивачем встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 5% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу. Позивач зазначав, що оскаржувана постанова винесена без повідомлення позивача, внаслідок чого йог обуло позбавлено права на захист та подання доказів підтвердження того, що перевищення вагових норм не було. Крім цього, позивач вказував на те, що у разі виявлення порушень  встановлених законодавством габаритно-вагових норм підлягає стягненню плата за проїзд, а не застосування штрафних санкцій.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність застосування до позивача штрафних санкцій, оскільки встановлені обставини справи свідчать про перевищення позивачем нормативно-допустимого навантаження при перевезенні вантажу, що є підставою для застосування штрафних санкцій у відповідності до частини першої статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”.
З приводу аргументів позивача про порушення відповідачем процедури накладення штрафних санкцій, суд вказав на те, що позивача було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Надаючи оцінку доводам позивача щодо відсутності методики зважування сипучих вантажів, суд зазначив те, що відсутність методики проведення габаритно-вагового контролю, затвердженої Міністерством економічного розвитку не є підставою, яка звільняє перевізників від відповідальності за перевищення вагових та габаритних параметрів транспортного засобу та від обов`язку по внесенню палати за таке перевищення.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить
рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що чиним законодавством не передбачено можливості отримання дозволу на перевезення подільного вантажу, який перевищує встановленні вагові нормативи. У свою чергу, як зазначає позивач, відсутність законодавчої можливості отримання такого дозвілу свідчить про відсутність правових підстав для застосування штрафних санкцій на підставі частини першої статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”, оскільки штрафні санкції застосовуються саме за перевезення вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм без відповідного дозволу. У такому випадку, за позицією позивача, застосовується відповідальність у вигляді плати за проїзд, а не адміністративно-господарські санкції. Також позивач не погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що за відсутності Методики зважування сипучих вантажів можливо правильно встановити вагу такого вантажу, при цьому, вагу на одну вісь автомобіля.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.
Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 29 липня 2020 року посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Донецькій області на підставі направлення на рейдову перевірку №011631 від 27.07.2020 р. на автодорозі М-03 «Київ - Харків - Довжанський» 674    км + 499 м проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та за результатами габаритно-вагового контролю встановлено, що транспортним засобом DAF, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , під час надання послуг з перевезення вантажів згідно ТТН №66 від 29.07.2020р., допущено перевищення законодавчо встановлених габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, внаслідок чого складено довідку №0022335 про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 29.07.2020 р. (а.с.42), акт №0008424 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 29.07.2020 р. (а.с.41), акт №228458 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 29.07.2020 р. (а.с.40).
За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу №207258 від 15.09.2020 р. на підставі абз.14 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 стягнуто адміністративно-господарський штраф у сумі 8    500 грн (а.с.10, 38).
Правомірність та обгрунтованість вказаної постанови є предметом спору, який передано на вирішення суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Частиною 2 статті 29 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
У відповідності із ст..35 Закону України «Про автомобільні дороги» рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ч.1, 4 ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. 
У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
Отже, з наведених норм права вбачається, що проїзд великовагових транспортних засобів, якщо перевищення вагових обмежень над визначеними законодавством становить більше п`яти відсотків, можливий лише за наявності спеціального дозволу.
Відповідно до абз.14 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У спірному випадку позивач не заперечував того, що за наслідками габаритно-вагового контролю було встановлено перевищення законодавчо встановлених габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні вантажу. А саме, навантаження на одиночну вісь становило 11  900кг, при нормативно допустимому 11  000кг., тобто на 900 кг більше нормативно допустимого, що у відсотковому співвідношенні склало на 8,18% більше допустимого показника, який визначено п.22,5 Правил дорожнього руху.
В той же час, позивач зазначав те, що чиним законодавством взагалі не передбачено можливості отримання дозволу на перевезення подільного вантажу, який перевищує встановленні вагові нормативи. У свою чергу, як зазначає позивач, відсутність законодавчої можливості отримання такого дозвілу свідчить про відсутність правових підстав для застосування штрафних санкцій на підставі частини першої статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”, оскільки штрафні санкції застосовуються саме за перевезення вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм без відповідного дозволу.
З приводу такої позиції позивача суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно із п.22.5 Правил дорожнього руху за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, - 3,75 м), за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.
З огляду на положення вказаної норми права суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що оскільки рух транспортних засобів з перевищенням встановлених вагових норм, у разі перевезення подільних вантажів, автомобільними дорогами забороняється, то відповідно відсутня і можливість отримання дозволу на перевезення такого вантажу з перевищенням встановлених вагових норм.
Таким чином, за наявності порушення при перевезенні подільного вантажу (перевищення вагових норм), що мало місце у спірному випадку, позивач взагалі не мав і не міг набути права (отримати дозвіл) перевозити такий вантаж автомобільними дорогами.
Але, вказані обставини не можуть свідчити про неправомірність застосування до позивача штрафних санкцій на підставі абз.14 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Так, положення абз.14 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», на підставі якого позивача притягнуто до відповідальності, передбачають такі кваліфікуючи ознаки правопорушення як: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% та перевезення такого вантажу без відповідного дозволу.
Отже, сам факт перевезення вантажу з перевищенням встановлених вагових норм є підставою для застосування штрафних санкцій, за умови відсутності дозволу на таке перевезення, оскільки, як зазначено вище, законодавством передбачена у певних випадках можливість перевезення вантажу, з перевищенням встановлених вагових норм, за наявності відповідного дозволу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність вищенаведених аргументів позивача.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим посилання позивача на висновки Верховного Суду у справі №814/1460/16 (постанова від 29.01.2020), оскільки вказаним судовим рішенням не було вирішено спір по суті щодо правомірності застосування адміністративно-господарських санкцій до авто перевізника, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Іншою підставою для скасування рішення суду позивачем в апеляційній скарзі визначено незгоду з висновками суду першої інстанції про те, що за відсутності Методики зважування сипучих вантажів можливо правильно встановити вагу такого вантажу, при цьому, вагу на одну вісь автомобіля.
З приводу таких аргументів суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що завантажуючи вантажний автомобіль в межах дозволеної фактичної маси до 40 т, перевізник зобов`язаний враховувати дозволені навантаження на осі транспортного засобу, нерівномірний розподіл маси вантажу на осі, зміну маси транспортного засобу та використовувати, в таких випадках, транспортний засіб з відповідними технічними параметрами.
При цьому відсутність на теперішній час Методики зважування (вимірювання) подільного (сипучого) вантажу, на що послався позивач, не є підставою для звільнення перевізників від відповідальності за перевищення вагових та габаритних параметрів транспортного засобу. 
Такий висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом, зокрема, у постанові від 03.07.2019р. (справа №819/1381/16).
З приводу аргументів позивача про порушення відповідачем процедури розгляду справи, а саме неповідомлення позивача про час та місце розгляду справи, слід зазначити те, що судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено та не спростовано позивачем те, що повідомлення про розгляд справи №37222/28-2/24-20 від 04.09.2020 надіслано на адресу ОСОБА_1 08.09.2020 та отримано 10.09.2020 (а.с.39, 46, 47), а отже судом першої інстанції зроблено обгрунтований висновок про те, що позивач був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Отже, встановивши зазначені обставини справи, дослідивши аргументи позивача, з якими останній пов`язує незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 року у справі №340/4180/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 29.06.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк