Номер провадження: 22-ц/813/7234/21 
Номер справи місцевого суду: 947/20389/20
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 11 травня 2019 року відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 212729, в якому було зазначено, що позивач керував автомобілем ВАЗ -2107, д\н НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння та від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України до Департаменту патрульної поліції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В судове засідання, призначене на 27.05.2021 року, з`явився представник Департаменту патрульної поліції – Хілініченко А.Х., інші сторони по справі не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 11 травня 2019 у відношенні ОСОБА_1 був складений протокол серії БД № 212729 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 05.08.2019 року позивача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. 
Не погодившись з вказаною постановою, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, в результаті чого постановою Одеського апеляційного суду від 12.05.2020 року постанову Малиновського районного суду міста Одеси від 05.08.2019 року було скасовано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП України.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження причинного-наслідкового зв`язку між завданою йому моральною шкодою та неправомірними діями органів патрульної поліції та не доведено, що ці фізичні та моральні страждання взагалі виникли та виникли внаслідок дій відповідача. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що скасування постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності і закриття адміністративної справи не входять до переліку випадків, визначених статтею 1 Закону України«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позивач не перебував у статусі підозрюваного або обвинуваченого.
       Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Як визначено у ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.  Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.  Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  від 01.12.1994 року.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  від 01.12.1994 року право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст. 3 Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що   здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частинами першою та шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
За положеннями частини першої і другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
В силу частини першої і другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з послідуючими змінами роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
З огляду на положення статті 1174 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність факту завдання матеріальної і (або) моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 пов`язує заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди зі складенням протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення його до відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки як зазначає апелянт, він був змушений приймати активну участь у захисті своїх прав, а саме був змушений витрачати час у судових органах для того, щоб довести незаконність та протиправність дій співробітників поліції відносно себе, витрачав додаткові витрати на правову допомогу. Також ОСОБА_1 зазначив, що оскільки ризик бути позбавленим права керування транспортним засобом та оштрафованим на суму в 10500 гривень виник саме з моменту складання протоколу про адміністративне правопорушення, тому вважає, щодо його доводи з приводу стягнення матеріальної та моральної шкоди є обгрунтованими та доведеними, оскільки з дати складання протоколу про адміністративне правопорушення 11 травня 2019 року до дати ухвалення постанови апеляційного суду Одеської області від 12.05.2020 року ОСОБА_1 перебував в стані стресу та нервової напруги, втратив сон та спокій, виникли проблеми зі здоров`ям: головні болі, підвищений тиск, тахікардія.
На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, склавши протокол про адміністративне правопорушення, працівники поліції лише здійснили процесуальну дію, яка мала на меті фіксацію адміністративного правопорушення, а постанова, якою позивач був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення та підданий штрафу виносилась судом. Тобто, само по собі складання протоколу про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а дії посадових осіб при складанні протоколу протиправними не визнавались. 
При цьому, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №312/262/18).
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів (будь-якого доказу, який би надав оцінку діям вказаних посадових осіб), оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди позивачу.
Крім того, суд зазначає, що відносно позивача не було відкрито кримінальне провадження, позивач не перебував у статусі підозрюваного або обвинуваченого, а отже, позивач не перебував під слідством чи судом, на нього не булонезаконно накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Таким чином, оскільки позивач не перебував під слідством чи судом, то положення п.2 ст. 13 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати під слідством чи судом» не підлягають застосуванню у вказаній справі.
Оскільки скасування постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності і закриття адміністративної справи не входять до переліку випадків, визначених статтею 1 Закону України«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 10 500 гривень, не підлягають задоволенню.
       За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 07.06.2021 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

О.С.Комлева