Справа № 426/15182/19 
Провадження № 22-ц/810/74/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021                                                         м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Стахової Н. В.,
суддів: Кострицького В. В., Назарової М. В., 
за участю секретаря 
судового засідання: Сінько А. І.
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 20 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Бабічевої Л. П. в приміщенні того ж суду 
за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
                                        в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі ПАТ АБ «Укргазбанк», Банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що між АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 383/2012-Р від 03 жовтня 2012 року, згідно якого позивач надав відповідачу суму кредиту 200000 грн з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 16,00 % річних, а за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором, зі сплатою 16,00 % річних. Строк повернення суми кредитних коштів - до 02 жовтня 2027 року.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 383/2012-Р між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 383/2012-Р/П від 03 жовтня 2012 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед банком за виконання в повному обсязі позичальником зобов`язань за кредитним договором.
Відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконала зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 13 листопада 2019 року виникла заборгованість у сумі 203803,35 грн, яка складається з: нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2015 року у сумі – 26043,35 грн; заборгованості за кредитом 177 760,00 грн.
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за вказаним договором № 383/2012-Р від 03 жовтня 2012 року станом на 13 листопада 2019 року у сумі 203803,35 грн та судовий збір.
Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 20 листопада 2020 року позовні вимоги ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Суд стягнув солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором № 383/2012-Р від 03 жовтня 2012 року, яка утворилась у сумі 40032,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 163771,35 грн відмовив.
Суд стягнув в рівних частках з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 300,20 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» звернулося до суду з апеляційною скаргою на нього, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Сватівського районного суду Луганської області від 20 листопада 2020 року в частині відмови позивачу в задоволенні вимог до відповідачів скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до положень кредитного договору закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, що лишились невиконаними з будь-яких причин. Припинення (закінчення) строку дії договору тягне за собою припинення зобов`язань, що випливають з цього договору, також у випадку, якщо такі зобов`язання виникли після припинення (закінчення) строку дії договору на підставі зобов`язань, що лишилися невиконаними на момент закінчення строку дії договору. Відповідно до положень договору поруки, договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання позичальника за договором. Оскільки зобов`язання позичальника за кредитним договором не виконано, то станом на момент звернення до суду з позовом, зобов`язання поручителя за договором поруки з урахуванням умов пунктів 5.1 та 5.2 договору поруки продовжують існувати. Помилковим є висновок суду про відсутність у позивача права звернення до суду за захистом порушеного права з вимогами до поручителя, оскільки умовами договору поруки встановлено, що відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобовязань, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому. Направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок кредитор може вимагати їх захисту через суд – виконати боржником обов`язок дострокового повернення кредиту. На час подання позову ані позичальник, ані поручитель позивачу жодних письмових повідомлень про фактичну зміну місця проживання, реєстрації, перебування не надсилали. Єдиним відомим позивачу на час звернення до суду місцем проживання поручителя є місто Луганськ, до якого пересилання поштових відправлень призупинено. Таким чином оформити поштове відправлення на адресу відповідачів неможливо. 
В судове засідання представник ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.
В судове засідання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не з`явилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені в порядку передбаченому ч. 2 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз`яснення пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості у сумі 163771,35 грн, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст.367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в частині відмови у стягненні з відповідачів заборгованості за кредитним договором у сумі 163771,35 грн. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Відмовляючи в частині позовних вимог  про стягнення заборгованості за  тілом кредиту та  процентах за кредитним договором за період з червня 2014 року по 29.11.2016 року, а також нарахованих процентів за період з 01.06.2014  по 30.04.2015, суд першої інстанції виходив з того, що з цією вимогою позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності та після спливу вказаного у п.5.2. договору строку дії поруки. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині дострокового повернення кредиту, що залишилася, суд виходив з того, позивачем не дотримано порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а саме не направлено вимоги про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2012 року між АТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 383/2012-Р, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у загальній сумі 200000 грн під 16,0 % річних, а за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором 16,0% річних, з кінцевим строком погашення до 02 жовтня 2027 року. Кредит надався на придбання майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 3.1 договору відповідач зобов`язувався погашати отриманий кредит щомісячно шляхом сплати рівних платежів у розмірі 1112,00 гривень щомісячно - з 1-ого (першого) та не пізніше 28-го числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/180 від суми отриманого кредиту, а останній платіж - в сумі 952,00 грн не пізніше 02 жовтня 2027 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_1 03 жовтня 2012 року між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 383/2012-Р/П, згідно якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за невиконання усіх зобов`язань позичальником за кредитним договором від 03 жовтня 2012 року, зокрема за повернення кредиту у розмірі 200000 грн, та сплати процентів за користування кредитом, виходячи з 16,0 % річних та інших платежів зазначених у договорі.
Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 13 листопада 2019 року за ним утворилася заборгованість у сумі 203803,35 грн, яка складається з: 177760,00 грн - заборгованість за кредитом (106592,00 грн – поточна заборгованість, 71168,00 – прострочена), 26043,35 грн. - нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2015 року.
Відповідно до п. 4.2.4 Кредитного договору № 383/012-Р банк має право вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору, включаючи повернення всієї суми кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісій та штрафних санкцій у випадку, зокрема, невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань по цьому договору, у тому числі, несвоєчасного виконання грошових зобов`язань (з простроченням їх виконання більше, ніж на один банківський день), що випливають з цього договору.
Вимога про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від банку.
У пункті 5.8 кредитного договору зазначено, що строк позовної вимоги за цим договором встановлюється сторонами у три роки, у тому числі вимоги по поверненню процентів за користування кредитними коштами та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штрафів та всіх видатків понесених банком під час виконання умов цього договору. 
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ст.526, 527, 530ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до вимог ст. 257, 259 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Як передбачено п. 5.8 Кредитного договору строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами у три роки, у тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитними коштами та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штрафів та всіх понесених банком під час виконання умов цього договору.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості здійснюється з першого та не пізніше 28 числа кожного місяця в розмірі не менше 1/180 від суми кредиту, що становить 1112,00 грн, а останній платіж сплачується у сумі 952,00 грн не пізніше 02.10.2027 року.
Отже умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця до 28 числа місяця, наступного за звітним, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.
З наданої позивачем виписки по особовому рахунку вбачається, що з червня 2014 року ОСОБА_1 не повертає кредит згідно передбаченого договором графіку та з липня 2014 року не сплачує відсотки за користування кредитом. Останній платіж в рахунок погашення тіла кредиту здійснено 22.05.2014 р.
Банк звернувся з позовом до суду 29.11.2019, що підтверджується штемпелем на поштовому конверті.
Представник відповідачів просив в суді першої інстанції застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. 
За  таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову  у задоволенні позовних вимог ПАТ «УКРГАЗБАНК» про стягнення з відповідача ОСОБА_1   суми заборгованості за кредитом за період з червня 2014 року по 29 листопада 2016 року та  процентами за період з 01.06.2014 року по 30.04.2015 року, оскільки банк звернувся з вказаними позовними вимогами поза межами строку позовної давності.
Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Пунктами 1.1 та 1.2 договору поруки передбачено, що поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору та несе солідарну відповідальність за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.
Згідно з пунктом 5.2. договору поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання не зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього Договору.
Отже сторони під час укладення зазначеного договору поруки встановили строк припинення поруки, який становить три роки з дня настання строку виконання зобов`язання.
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Якщо строк основного зобов`язання невстановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
В частині першій статті 251 ЦК України зазначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Оскільки право кредитора і обов`язок поручителя по закінченню договору поруки припиняються, тому жодних дій щодо реалізації права в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року за № 1411/3467/12, постанові від 27 березня 2019 року за № 200/15135/14-ц, постанові від 03 липня 2019 року за № 1519/2-3165/11.
Умови укладеного між сторонами договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строку, встановленого договором поруки не пред`явить вимоги до поручителя.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ураховуючи положення кредитного договору № 383/2012-Р від 03 жовтня 2012 року та договору поруки № 383/2012-Р/П, дійшов правильного висновку про те, що сторони встановили не лише строк дії кредитного договору і договору поруки, який становить три роки від дня настання виконання зобов`язання, а й строки виконання боржником й поручителем окремих зобов`язань (внесення щомісячних ануїтетних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження№ 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Згідно укладеного кредитного договору від 03 жовтня 2012 року встановлено, що повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами здійснюється щомісячними платежами у відповідності з графіком, встановленим у Додатку 2 до кредитного договору з останнім строком погашення 02 жовтня 2027 року.
З матеріалів справи вбачається, що до червня 2014 року ОСОБА_1 не мала прострочення погашення кредиту, віднесення заборгованості. Віднесення заборгованості на прострочену заборгованість відбулось 01 липня 2014 року, таким чином, перебіг строку звернення позивача до поручителя з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом обраховується з 01 липня 2014 року, а за процентами згідно розрахунку заборгованості з 01 серпня 2014 року. Відповідно трирічний строк дії поруки по тілу кредиту сплинув 01 липня 2017 року, а по процентах сплинув 01 серпня 2017 року.
За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом, що виникла за період з  червня 2014 року по 29 листопада 2016 року та  процентами за період з 01.06.2014 року по 30.04.2015 рокупозивач звернувся до суду після спливу вказаного у п.5.2. договору строку дії поруки (три роки), а стосовно вимоги про стягнення заборгованості за процентами - за весь період, оскільки останнє нарахування відбулось 30 квітня 2015 року, тому за правилами частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука щодо вказаних щомісячних платежів припинилась, оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу частинами (щомісячними платежами).
Доводи скаржника про те, що зобов`язання позичальника за кредитним договором не виконано, а тому станом на момент звернення до суду із позовом зобов`язання поручителя за договором поруки з урахуванням пунктів 5.1 та 5.2 договору поруки продовжують існувати, не можуть бути прийняті судом з урахуванням вищезазначених обставин.
       Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині дострокового повернення частини позики з огляду на наступне.
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). 
         Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 № 638/13683/15ц.
Банк звернувся з позовом до суду у листопаді 2019 року, отже на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування». 
Таким чином, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати ВС у справі № 638/13683/15-ц від 26 травня 2020 року, оскільки частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту та поширювалася на спірні правовідносини була чинною до 10 червня 2017 року. 
Згідно розрахунку, наданого позивачем поточна заборгованість за тілом кредиту за період з 03.10.2012 по 29.10.2019 становить 106592,00 грн, тому з відповідачів підлягають стягненню заборгованість за тілом кредиту в межах строку позовної давності та строку дії поруки у сумі 40032 грн, тобто за період з 29.11.2016 по 29.10.2019.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1, 3 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Сватівського районного суду Луганської області від 20 листопада 2020 року підлягає зміні на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а позов задоволений на 41.2% з відповідачів підлягають стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 1388,76) грн з кожного (6741,56 – судовий збір за подання позову та апеляційної скарги) х41,2%)
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» задовольнити частково.
Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 20 листопада 2020 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту змінити, збільшивши суму солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором № 383/2012-Р від 03 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого: АДРЕСА_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» з 40 032 (сорока тисяч тридцяти двох) грн до 80 064 (вісімдесяти тисяч шістдесят чотири) грн.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін. 
Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 20 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судового збору у розмірі 300 грн 20 коп. з кожного скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого: АДРЕСА_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» судовий збір у розмірі 1388,76 грн з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції. 

Дата складення повного тексту постанови – 23 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: