П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

2 червня 2021 року                                                                місто  Київ
                                                                                                           справа № 757/14424/20-ц
                                                                                                  провадження №22-ц/824/2518/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони:
позивач -  ОСОБА_1 , 
позивач - ОСОБА_2 , 
позивач - ОСОБА_3 
відповідач - Державна казначейська служба України, 
відповідач - Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану адвокатом Науменко Юлією Володимирівною,  та Кабінетом Міністрів України
 
 на рішення Печерського районного суду м.Києва від  16 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Вовк С.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення моральної шкоди
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що вони є співвласниками 1/2 частини житлового будинку (квартири № 1) з господарськими будівлями розміром 99,7 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Зазначена квартира використовується для їх постійного проживання. Крім того, у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували по одному гаражу по АДРЕСА_5 .
До початку червня 2015 року позивачі користувалися своєю квартирою та іншим майном, проте з середини червня 2015 року втратили контроль над своєю домівкою через зайняття АДРЕСА_5 військовослужбовцями Збройних сил України та не допуск мирних громадян в м.Мар`їнка для проживання та користування своїм нерухомим майном. Внаслідок чого квартиру позивачів мобілізовано (примусово відчужено) військовослужбовцями підрозділів військових частин В0095 та В2231. Потрапити до власного будинку позивачі не можуть і досі внаслідок мобілізації майна.
Ані Донецькою обласною адміністрацією, ані військово-цивільною адміністрацією Донецької області не прийнято рішення про компенсацію за примусово відчужене майно та не складено акт про примусове відчуження майна. На звернення позивачів в лютому 2017 року щодо складення такого акту, а також повторне звернення у серпні 2017 року, їм було відмовлено у складенні відповідних документів. А на подану заяву наступної повної компенсації за примусово відчужене майно відмовлено у виплаті зазначеної компенсації листом-відповіддю Донецької обласної державної адміністрації від 28 лютого 2017 року №М-00291-38-1.1 через відсутність порядку для складання актів про примусове відчуження або вилучення майна, проведення оцінки майна та надання компенсації в умовах мобілізації.
Незважаючи на фактичну мобілізацію квартири, їм відмовлено у виплаті компенсації за мобілізовану (примусово відчужену) квартиру в умовах мобілізації та особливого стану. 
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 16 вересня 2020 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про виплату компенсації за мобілізоване (примусово відчужене) майно та стягнення моральної шкоди.
            Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 100 000 грн.
            Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 100 000 грн.
            Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 100 000 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням,  представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Науменко Ю.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції  про часткове задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог зроблено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи. Суд першої інстанції не застосував ст. 22 Закону України " Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ст. 8 ЦК України, Закону України "Про  передачу, примусове відчуження  або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану", які підлягають застосуванню у цих правовідносинах. 
Держава зобов`язана відшкодовувати громадянам вартість вилучених у них будівель. Проте на даний час відсутній встановлений законом  порядок отримання такої компенсації, а тому суд першої інстанції мав би керуватися ст. 8 ЦК України та застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами щодо  примусового вилучення майна в умовах особливого стану та мобілізації, за аналогією Закон України "Про  передачу, примусове відчуження  або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".     
 Європейський суд з прав людини у справі «Будченко проти України» виходив із того, що неприйняття нормативно-правового акту, який регламентував би відповідний порядок, є бездіяльністю держави та не може бути виправданням відмови у реалізації відповідного права, закріпленого законом.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указ Президента «Про часткову мобілізацію» є достатньою підставою для мобілізації людського ресурсу без оголошення надзвичайного чи військового стану в умовах особливого стану.
В даному випадку саме українські військові порушили право власності позивачів, що було наслідком порушення державою Україна її негативного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Крім того, через те, що квартиру позивачів було мобілізовано (примусово відчужено), а їх речі було викрадено, останні залишилися без оселі, вимушені істотно змінити спосіб життя, місце проживання, змушені переїхати зі свого житла в орендоване. Позивачі все життя важко працювали щоб забезпечити себе житлом. Внаслідок чого позивачі знаходяться у стані постійного стресу та нервозності. Додаткових моральних страждань позивачам також завдає і байдужість держави та відмова у виплаті їм будь-якої компенсації, незважаючи на їх численні звернення. Майже п`ять років позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позбавлені можливості проживання у комфортних умовах, позбавлені багатьох особистих речей, внаслідок чого позивачам було спричинено моральну шкоду, яку кожний із них оцінює у 200 000 грн..
В свою чергу, не погоджуючись з зазначеним рішенням, Кабінет Міністрів України також подав апеляційну скаргу, в який просив  апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити,  скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в частині задоволення позовних вимог відмовити. В апеляційній скарзі посилається на те, що судом не в повному обсязі досліджено обставини справи та надано невірну правову оцінку діям відповідача, що призвело до неправильного застосування норм права.
В судовому засіданні  представник позивачів - адвокат  Науменко Ю.В. апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити, апеляційну скаргу Кабінеиту Міністрів України просила залишити без задоволення. В судове засідання, призначене  на 2 червня 2021 року адвокат Науменко Ю.В. не з`явилася,  подала до суду заяву, в який просила  розглянути апеляційні скарги без позивачів та їх представника.
Представник Кабінету Міністрів України Колток О.М. апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України підтримала і просила її задовольнити, апеляційну скаргу позивачів залишити без задоволення.
Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений, причини своєї неявки не повідомив,  у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають  задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що  ОСОБА_3 є власником ј частки, ОСОБА_4 власником ј частки, ОСОБА_2 є власником 2/4 часток,  Ѕ частки житлового будинку загальною площею 99,7 кв.м., житловою площею 55,4 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 є власником гаража, загальна площа 25,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3.
ОСОБА_1 є власником гаража, загальна площа 31,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .
29 січня 2016 року керівником військово-цивільної адміністрації м.Мар`їнки Тесля О.О. видана довідка - підтвердження № 54/05-05 ОСОБА_1 про те, що він та члени його сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час проведення АТ втратили можливість проживати за адресою: АДРЕСА_2 в період з 11 липня 2014 року, але продовжували контролювати цілісність своєї нерухомості та майна. В період з 8 червня 2015 року і по теперішній час така можливість повністю втрачена з причини дислокації військових частин ЗСУ по АДРЕСА_5 та заселення військових у приватні будівлі. Гр. ОСОБА_1 та інші члени сім`ї дійсно є потерпілими пд час проведення АТО і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилося в нерухомості.
18 липня 2016 року комісія військово-цивільної адміністрації м.Мар`їнки та села Побєда Мар`їнського району Донецької області склали Акт, яким встановлено, що ОСОБА_1 та інші члени сім`ї дійсно є постраждалими під час проведення АТО і повністю втратили нерухомість і майно, яке знаходилося в нерухомості. У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністраціх з заявою про складання акту про примусове вилучення будинку та проведення оцінки вартості будинку.
Того ж дня ОСОБА_1 звернувся до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з заявою про виплату наступної повної компенсації за примусово відчужене майно.
Донецька обласна військово-цивільна адміністрація листом від 20 лютого 2017 року № вх..7/01.73 повідомила ОСОБА_1 те, що рішення щодо примусового відчуження його квартири АДРЕСА_2 не приймалось.
Аналогічна за змістом відповідь міститься і у листі Донецької обласної військово-цивільної адміністрації від 22 лютого 2017 року № вхм-60291-38-1.1-14.
У листі від 6 жовтня 2017 року № 75/ко-80 військово-цивільна адміністрація м.Мар`їнка та села Побєда зазначила, що дозвільної документації на розміщення військових в приватні будинку та документів про заборону доступу мирному населенню до своїх будинків не надає.
ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що  позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного  матеріального та процесуального обов`язку на підставі  ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити  у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право  може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату ( компенсаційні обов`язки) (див.; Mutatis mutandis  рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії», заява №54522/008, пункт 113); у процесуальному аспекті, хоча статт1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами(див.; Mutatis mutandis  рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії», заява №54522/008, пункт 114).  Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державною будь-якого з компенсаційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року). Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові примусово відчуженого майна компенсації його вартості, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо виплати компенсації за мобілізоване майно під час проведення антитерористичної  операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру,  суд дійшов висновку, що позивачами доведено, що певний  позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно їх права власності на таке майно, а тому порушення їх права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.
Визначаючи розмір такої компенсації за принципом розумності та справедливості, враховуючи фактичні обставини справи, використовуючи дискреційні повноваження та з урахуванням практики ЄСПЛ, виходячи з відсутності компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу, відсутність спеціального порядку її виплати та нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що на користь позивачів стягненню підлягають грошові суми по 100000 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами завдання їм шкоди і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст.1167 ЦК України.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим судом обставинам і грунтується на вимогах матеріального права.
Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є  вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.
У рішенні від 8 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п.70).
Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений  своєї власності інакше як  в інтересах суспільства і на умова, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів ( стаття 1 Першого протоколу до Конвенціїї).
Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань щ боку держави-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права иа свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на  нормі закону або  іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом ( див. Mutatis mutandis  рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 4491/98, пункти 49-50).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві).
Судом установлено, що позивачі, маючи у власності  частину будинку та гаражі,   під час проведення на території Донецької області антитерористичної операції   втратили можливість ними користуватися  з причини дислокації військових частин Збройних Сил України та заселення військових  у їх будинок.
В такому випадку держава зобов`язана відшкодувати громадянам вартість вилучених у них будинків, проте на даний час відсутній закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок  коштів Державного бюджету України вартості мобілізованого майна.
Отже, оскільки держава не виконала свій позитивний матеріальний та процесуальний обов`язок за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме не прийняла спеціальні  нормативно-правові акти щодо виплати компенсації за мобілізоване майно під час проведення антитерористичної операції  на окремих територіях Донецької та Луганської області, а також порядку визначення її розміру, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивачі мають право  від держави отримати компенсацію за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 
Судом першої інстанції  з урахуванням всіх фактичних обставин справи вірно визначений розмір грошової компенсації, підстави для його збільшення або зменшення відсутні.
Доводи апеляційної скарги позивачів в частині  висновків суду щодо відсутноіст підстав для задоволення  вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає такі безпідставними, виходячи з наступного.
Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при в рішенні спору про відшкодування моральної т(немайнової) шкоди підлягають: наявність  такої шкоди, протиправність діянння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ст.76 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати моральну шкоду необхідно наявність незаконних дій чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного  зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1167 ЦК України.
Встановивши, що правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди,  є не положення  ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ст.ст.3, 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо виплати компенсації за мобілізоване майно під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, а також порядку визначення її розміру, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що  вони були позбавлені житла внаслідок незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, що свідчить про відсутність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких відповідно до закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдана моральну шкоду..
Наведені в апеляційних скаргах доводи  висновків суду не спростовують  і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану адвокатом Науменко Юлією Володимирівною, та Кабінету Міністрів України  залишити без задоволення.
Рішення  Печерського районного суду м.Києва від  16 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 24 червня 2021 року.

  
 
   Суддя-доповідач:                                                   О.І. Шкоріна 
 
   Судді:                                                                       Л.Д. Поливач
 
                                                                                     А.М. Стрижеус