Постанова
Іменем України
 
13 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 755/9713/15-ц
 
провадження № 61-1669св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В.,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року, ухвалене суддею Чех Н. А., та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Крижанівської Г. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що двоюрідна сестра позивачки - ОСОБА_4 , яка була дружиною ОСОБА_5 , з грудня 1972 року була призначена опікуном позивачки і з цього часу вони усі проживали однією сім`єю як мати, батько та вона як їх дочка. 17 жовтня 1984 року їх сім`ї було надано квартиру АДРЕСА_1 , яка 10 березня 1999 року була приватизована ними у рівних частках. 18 липня 1990 року ОСОБА_1 змінила своє прізвище на « ОСОБА_6 » та мала це прізвище до свого одруження 16 серпня 1997 року з ОСОБА_7 . Після смерті опікуна ( ОСОБА_4 ), яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка залишилася проживати разом з ОСОБА_5 , між ними були добрі стосунки, вони мали спільний побут, вели спільне господарство, він вважав її своєю дочкою. ОСОБА_5 мав похилий вік та тяжко хворів, а вона піклувалася та доглядала його. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер і ОСОБА_1 його поховала. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частину квартири. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його діти: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Із заявою про прийняття спадщину після смерті ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Натомість ОСОБА_8 із заявою про прийняття спадщини не звертався, а ОСОБА_3 в подальшому відмовилася від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_1 .
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 понад п`ять років до часу відкриття спадщини та визнати за нею право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із недоведеності належними доказами перебування спадкодавця у безпорадному стані та проживання позивачки разом із спадкодавцем однією сім?єю після реєстрації нею шлюбу з ОСОБА_7 .
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2018 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачка не довела безпорадності стану спадкодавця перед його смертю, а також того, що вона у зв`язку з цим ним опікувалася. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни черговості спадкування після смерті ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_1 права на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
29 січня 2021 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Заявник посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення третьої особи у справі - ОСОБА_3 про дату, час і місце судового засідання; судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про допит як свідка ОСОБА_3 ; суд апеляційної інстанції незаконно та необґрунтовано відмовив ОСОБА_3 у задоволенні її заяв про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції та про залучення перекладача; суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання позивача про дослідження доказів, з метою встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та які судом першої інстанції було досліджено та оцінено з порушенням порядку, що встановлений ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 5 частини першої, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
Доводи інших учасників справи
У березні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому послалася на законність та обґрунтованість судових рішень та просила залишити їх без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1  - без задоволення.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі. 
Обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 . Її батьками були ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
У зв`язку із смертю матері ОСОБА_1 , за згодою її батька на підставі рішення Ленінської районної Ради народних депутатів Чернівецької області від 17 грудня 1982 року її опікуном призначена ОСОБА_4 , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 .
На підставі ордеру від 17 жовтня 1984 року ОСОБА_5 на сім`ю з трьох осіб: він, його дружина та підопічна ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ) було надано квартиру АДРЕСА_1 і усі ці особи були зареєстровані в зазначеній квартирі.
18 липня 1990 року ОСОБА_9 (позивачка) змінила прізвище та по-батькові на ОСОБА_12 16 серпня 1997 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 та змінила своє прізвище на " ОСОБА_7 ".
10 березня 1999 року квартира АДРЕСА_1 була приватизована на трьох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_14 та ОСОБА_1 в рівних частках.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 померла. Спадщину після її смерті фактично прийняв її чоловік ОСОБА_5 , однак свідоцтва про право власності у порядку спадкування він не оформив.
31 жовтня 2012 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_1 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким продав їй 1\3 частину квартири АДРЕСА_1 , належної йому після приватизації, внаслідок чого ОСОБА_1 стала власницею 2\3 частин зазначеної квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його діти: ОСОБА_15 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .
Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 . В подальшому ОСОБА_3 відмовилася від своєї частки у спадщини на користь ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно із положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випаду, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України, зокрема порушенням прав третьої особи ОСОБА_3 на участь у розгляді справи в суді першої інстанції, а також порушеннями прав останньої щодо участі у судових засіданнях апеляційного суду в режимі відеоконференції та на забезпечення їй перекладача.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 не скаржиться на те, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу без її участі, а вказує, що такий розгляд у суді першої інстанції відбувся за відсутності третьої особи ОСОБА_3 , а в апеляційному суді останній не забезпечили перекладача. Оскільки заявник доводить незаконність ухвалених судами рішень порушенням процесуальних прав інших учасників справи, зокрема третьої особи, не маючи при цьому повноважень на звернення із касаційною скаргою від імені ОСОБА_3 , тому у колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає підстав для застосування зазначеного вище припису статті 411 ЦПК України.
Наведена правова позиція щодо застосування положень пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України узгоджується із викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 757/43793/18-ц (провадження № 14-311цс19) та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 161/15292/17 (провадження № 61-11813св20).
Крім того, ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі посилається на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, відповідно до якого підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Обґрунтовуючи наявність підстав для застосування зазначеної норми процесуального права, заявник посилається на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про дослідження доказів, про що вона зазначала в апеляційній скарзі.
При цьому ОСОБА_1 не пояснила які конкретно докази і з приводу яких обставин суд апеляційної інстанції не оцінив чи оцінив неправильно. У своїй касаційній скарзі вона також не вказала, які обставини суди не встановили чи які неправильні висновки зробили. Заявник також не зазначила, що процесуальна поведінка суддів призвела до неможливості реалізації нею своїх процесуальних прав. Відстоюючи права інших осіб, ОСОБА_1 не підтвердила, що такі її дії відповідають волі і бажанням, зокрема ОСОБА_3 .
Частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України), зокрема її проживання з ОСОБА_5 останні п`ять років до його смерті. 
Вирішуючи спір, суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 перед смертю не перебував у безпорадному стані, оскільки до дня своєї смерті працював і не визнавався таким, що потребує сторонньої допомоги. 
Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно з ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере   у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку   у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
При цьому під безпорадним розуміється такий стан особи, який зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не здатна самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для зміни черговості спадкування та надання ОСОБА_1 права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, оскільки встановили, що ОСОБА_5 не перебував у безпорадному стані і не потребує опіки з боку сторонніх осіб.
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права. У той же час заявник не довела, що суд першої інстанції, з урахуванням предмету доказування у даній справі та в порушення вимог статті 80 ЦПК України, що визначає міру достатності доказів, безпідставно відхилив її клопотання про допит третьої особи як свідка саме у визначеному позивачем судовому засіданні, а не у визначений судом день.
Інші наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               О. С. Ткачук 
А. А. Калараш
І. В. Литвиненко