Справа № 459/2014/20                                Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І. 
Провадження № 22-ц/811/186/21                         Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       14 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційними скаргами  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 листопада 2020 року у справі за АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:
Позивач Публічне Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в подальшому перейменований на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки кредитну заборгованість в розмірі 32515,82 грн. та судові витрати. 
Свої вимоги мотивував тим, що відповідачка ОСОБА_2 звернулася в Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 11.01.2011, згідно якої отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який у подальшому збільшився до 16000 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. Підписом на анкеті-заяві відповідачка підтвердила, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вказував, що право зміни кредитного ліміту передбачене п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4 Договору, згідно з якими, відповідачка дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. 
Також, позивач зазначив, що при укладенні договору сторони керувались положеннями ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, і такими формулярами та стандартами в даному випадку є саме Умови та правила надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті і згідно яких обслуговується відповідач.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.01.2011 року у сумі 21504 грн. 56 коп., що становить суму непогашеного тіла кредиту.
Стягнуто із ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати у сумі 1390 грн. 05 коп.
У решті вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт вказує, що перед судом ставилось питання про витребування оригіналу кредитного договору, в тому числі виписки по кредитних рахунках, без яких, на думку апелянта, справу по суті розглядати не можна, оскільки вона (апелянт) ставить під сумнів сам факт отримання кредиту, однак суд зазначених обставин не дослідив, не перевірив чи дійсно відповідачці було надано кредит і чи є по ньому заборгованість. Стверджує, що матеріали справи не містять доказів отримання кредитної картки, ні Умови та правила надання банківських послуг, ні Тарифи банку відповідачем не підписані, а заявка про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 11.01.2011 не містить відмітки про отримання відповідачем будь-якої картки. Фото відповідачки з карткою, представлене Банком, не можна розцінювати як належний доказ, оскільки з нього неможливо встановити, який вид кредитної картки отримано відповідачкою. Належним і допустимим доказом на підтвердження укладення кредитного договору є кредитний договір підписаний сторонами, який Банк не представив.
Крім цього, ставить під сумнів розрахунок заборгованості наданий Банком, вважає його суперечливим, не погоджується з визначеним розміром заборгованості, зазначає, що заборгованість за 2017 рік повинна становити 3103,93 грн. 
Просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, відповідно до якої, якщо Умови та Правила надання Банком кредиту не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальником. За таких обставин, апелянт стверджує, що Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, не є належним доказом та складовою частиною договору, оскільки вони нею не підписані.
Крім того, поданий Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» до позовної заяви розрахунок заборгованості та виписка по рахунку не можуть слугувати підтвердженням існування боргу, оскільки вони не є первинними обліковими документами, так як не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю. 
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8986,70 грн. оскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт не згодний в частині відмови у стягненні заборгованості по процентах, вважає, що рішення в цій частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі. Просить рішення в частині відмови в стягненні заборгованості по процентах скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у цій частині позов задовольнити в повному обсязі.
29.03.2021 позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подав відзив на апеляційну скаргу відповідачки.
Вказує, що ОСОБА_1 підписавши заяву №б/н від 11.01.2011 уклала договір приєднання. Звертає увагу, що з вказаною анкетою-заявою до справи долучено також підписану відповідачкою, у цей же день – 11.01.2011, Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», якою визначено процентну ставку, розмір щомісячних платежів, комісію, пеню та штраф за порушення умов договору.
Безпідставним та голослівним є твердження відповідачки про відсутність доказів отримання кредитних карток та кредитних коштів, оскільки в матеріалах справи знаходиться виписка з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачці встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідачка користувалася грошима, отримувала їх через банкомат, здійснювала розрахунки у магазинах, частково погашала заборгованість.
Вважає, що в цій справі слід відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) , оскільки вони були викладені у справі з іншими обставинами, в якій відповідачем заперечувався факт погодження умов кредитування належним чином, а в підписаних відповідачем документах такі умови не містилися.
Щодо твердження апелянта, про те що розмір заборгованості має становити максимум 3103,93 грн, Банк вказує, що кошти, які відповідачка вносила на погашення заборгованості,розподілялись відповідно до умов кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». 
Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Частиною першою статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 367 ЦПК передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК).
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.6 ст.367 ЦПК).
Враховуючи наведені вище норми ст.367 ЦПК України, якою встановлено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції й те, що відповідно до ст.43 цього Кодексу учасник справи має право подати до суду письмові пояснення в межах доводів апеляційної скарги та щодо вимог, заявлених у суді першої інстанції, розгляд справи проводиться в порядку, визначеному ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Приписами ч. 2 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. 
Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
У клопотанні повинні бути зазначені вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України).
Таким чином, метою процесуального інституту витребування доказів є допомога сторонам в отриманні доказів, які вони не можуть одержати самостійно, що підтверджується обов`язком особи, яка заявляє клопотання про витребування доказів, долучити до нього відомості про неможливість отримання таких доказів особисто.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 11.01.2011 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку». 
В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку з підписом клієнта ОСОБА_1 від 11.01.2011 містяться її анкетні дані.
Підписом ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, що підтверджується підписом у заяві, що слід розцінювати як те, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
Посилання апелянта на те, що суд не витребував та не дослідив оригіналу кредитного договору, колегія суддів відхиляє, оскільки подані позивачем докази не дають підстав для сумніву у відповідності їх оригіналам банківських документів. Витребування оригіналу письмового доказу є дискреційним правом суду (т.2 а.с.41).
При цьому колегія суддів враховує, що відповідачка не надала жодних доказів про звернення з запитом до Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк», а також даних щодо відмови банку надати відповідні відомості на запит відповідачки. В цьому контексті, немає підстав вважати, що відповідач або її представник не могли самостійно отримати вказані докази.
Крім того, з виписки руху коштів за рахунком вбачається, що ОСОБА_1 отримала та використовувала кредитні кошти, виконувала його умови і частково погашала кредитну заборгованість, тобто визнала умови договору.
Також колегія суддів враховує, що відповідач не зверталася до Банку, з вимогами про розірвання договору, з позовом про визнання договору чи окремих його положень недійсним, а тому підстав для відмови у позові у цій частині апеляційний суд не вбачає.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.  Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України  публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634  цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.  Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Підписавши вказану анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та довідку про умови кредитування, в якій вказано про деякі умови кредитування відносно даного позичальника, відповідачка, відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодилася на зазначені умови кредитного договору та взяла на себе відповідні зобов`язання.
В довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» від 11.01.2011 визначено базову процентну ставку в місяць за користування кредитом (2,5%), розмір та строк внесення щомісячного платежу (7% від заборгованості, але не менше 50 грн., до 25 числа місяця наступного за звітним), розмір комісії за зняття готівкових коштів, пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості (т. 1 а. с. 36).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими процентами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі 284/157/20).
Аналізуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, зокрема, в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами та заборгованості по цій складовій кредиту, колегія суддів встановила, що при нарахуванні процентів за період з 11.01.2011 по 29.08.2014 позивач дійсно застосовував процентну ставку 2,5% на місяць, що дорівнює 30% річних, яка зазначена у підписаній позичальником довідці, однак, починаючи з 01.09.2014 (як зазначено в розрахунку) і до закінчення спірного періоду, позивач нараховував відповідачеві проценти за іншими ставками, а саме: 34,8% та 43,2% річних, інформації про які ні у довідці, ні в матеріалах справи немає.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, які не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційні скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 листопада 2020 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено: 14.04.2021.

Головуючий

Судді