Номер провадження: 22-ц/813/5970/21 
Номер справи місцевого суду: 947/191/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючої – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Вадовської Л.М., Г.Я. Колеснікова Г.Я.,
за участі секретаря – Бєляєвої О.К.

з участю: відповідачки ОСОБА_1 і її представника

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року (одноособово суддя Салтан Л.В.)  у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради  про зобов`язання не чинити перешкоди у вихованні дитини,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)
08.01.2020 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання її не чинити перешкод у вихованні дочки та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом забезпечення систематичних побачень з дочкою кожної суботи з 14.00 год. до 18.00 год. у присутності матері дитини ОСОБА_1 .
Позов обґрунтовано наступним.
Сторони перебували у шлюбі з 20.10.2012 року і ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народилась донька ОСОБА_4 , батьком якої є позивач. Рішенням суду від 18.06.2014 року шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу сторони домовились, що дитина буде проживати разом із відповідачкою. Через складні відносини та на прохання відповідачки позивач на деякий час вирівши не втручатися у життя відповідачки і дитини, щоб не провокувати конфлікти із відповідачкою й не спричиняти дитині травм.
07.10.2019 року відповідачка звернулась із позовом про позбавлення позивача батьківських прав стосовно доньки. У грудні 2019 року позивачу вдалось поспілкуватись із дитиною, яка була рада його бачити. Незважаючи на те, що зустріч з дитиною пройшла позитивно, відповідачка у подальшому відмовила позивачу у зустрічах та спілкуванні з донькою.
Посилаючись на те, що відповідачка перешкоджає йому бачитись та спілкуватись з дитиною, позивач просив про задоволення позову.
Позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_1 не приймали участі у судовому засіданні 01.12.2020 року, подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради (далі-Орган опіки та піклування) у судове засідання не з`явився.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Суд встановив порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1  шляхом встановлення систематичних побачень з дочкою кожної суботи з 14.00 год. до 18.00 год. у присутності матері дитини ОСОБА_1 , за згодою дитини та у присутності психолога.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
Позивач ОСОБА_2 не погодився із рішенням суду від 01.12.2020 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)        
Апеляційна скарга ОСОБА_2 зазначає:
Суд порушив вимоги ст. 15 ЦК України, ст. 159 СК України, ст. ст. 78, 110 ЦПК України і не захистив його прав та не вирішив по суті позов шляхом покладення на відповідачку зобов`язальних дій, направлених на усунення перешкод у спілкуванні з донькою. Суд встановив безстроковий супровід психологом його зустрічей з 7-ми річною донькою, без обґрунтування потреби у цьому та конкретизації статусу і фаху психолога, що супроводжуватиме. Суд застосував умовний захист його прав, обмежив реалізацію способу захисту прав умовами згоди малолітньої дитини, схильної до впливу матері. Суд надав наперед встановленої сили висновку спеціаліста-психолога, який замовлено поза межами справи, проведено спеціалістом-психологом, який не отримував свідоцтво Міністерства юстиції України та не попереджався про кримінальну відповідальність.
Відповідно до розділу VIII Закону України «Про виконавче провадження», Розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 №512/5, рішення суду про усунення перешкод у побаченні з дитиною передбачає покладення на боржника зобов`язаних дій.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 15 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч. 7 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону. Згідно ч. 1, 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Суд не обґрунтував потреби у безстроковому супроводі психологом його зустрічей з дитиною, з огляду на те, що у нього спокійний характер, він ніколи не проявляв агресії до дитини і колишньої дружини, розлучився з дружиною мирним шляхом, ніколи не притягався до кримінальної відповідальності, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи та веде здоровий образ життя. З рішення суду незрозуміло кому саме потрібен супровід психолога: йому, матері дитини, або дитині та психолога якого статусу і фаху.
Відповідно до п. 6 Розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 № 512/5 «При виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування». Дитячий психолог органу опіки та піклування залучається на стадії виконавчого провадження у виключних випадках, викликаних потребою налагодження емоційного зв`язку дитини з батьком під час адаптивного періоду, який зазвичай обмежується 3-5 зустрічами. Суд визначив супровід психолога його зустрічей з дитиною безстроково, що могло б бути виправдано хронічними психічними захворюваннями батька, які роблять його соціально небезпечним, але є незрозумілим у його випадку.
На начальному етапі, для встановлення емоційного зв`язку з донькою він не заперечує проти супроводу його зустрічей з донькою дитячим психологом органу опіки та піклування але за умови, що такого висновку дійде спеціально уповноважений орган з питань захисту прав дітей в цілях якнайкращого забезпечення інтересів доньки. Він категорично проти коли такі рекомендації виходять з боку приватного психолога, замовленого відповідачем та схоже на хитрий процесуальний прийом, спрямований лише на ускладнення виконання рішення суду.
Служба у справах дітей Одеської міської ради та Київська районна адміністрації Одеської міської ради на знайшли потреби у супроводі психологом його зустрічей з донькою, однак суд не погодився з думкою спеціально уповноважених органів, що є незрозумілим.
Дитячий психолог може бути, як корисним у встановленні емоційного зв`язку з батьком, так і шкідливим, оскільки сковуватиме емоції дитини присутністю сторонньої людини. Залучення дитячого психолога для встановлення контакту між батьком і дитиною вимагає вдумливості та гнучкості. Для того, що дитину розлучити з батьком достатньо легковажно віднестись до цього питання, як зробив суд першої інстанції.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Gamaga v. Ukraine), заява № 20390/07).
Рішення суду повинно випливати з встановлених фактичних обставин, бути вичерпними, визначеними і безумовними. Безумовність полягає в тому, що висновки, зроблені в рішенні, не повинні включати умови, які б поставили його виконання від їх настання. У рішенні про визначення порядку його зустрічей з донькою суд обмежив судовий захист прав умовами згоди дитини на такі зустрічі. Поставив виконання рішення в залежність від суб`єктивного фактору дитини у майбутньому і відсторонився від вирішення справи по суті на підставі встановлених фактичних обставин справи.
Згода дитина потрібна там де існує альтернатива, наприклад провести новорічні свята або канікули з батьком або з матір`ю, але згоди не може бути там де стає питання базових цінностей, однією із яких є зв`язок між батьком і дитиною.
Судове рішення не містить відповідей хто і яким чином буде розрізняти згоду дитини від страху дитини перед думкою її матері. На думку суду дитині у 7-ми річному віці краще відомо ніж спеціально уповноваженому органу з питань захисту прав дітей зустрічатись зі своїм батьком або віддалятись від нього.
Вирішуючи справу суд цілком і повністю поклався на думку спеціаліста- психолога, викладеного у висновку №02/20 від 10.07.2020 року. Зміст дослідження спеціаліста-психолога складається із ретроспективного аналізу відносин між батьком та дитиною у минулому, проекцію цим відносин на сучасність, виділення і синтезу лише негативних сторін, без оцінки позитивного опиту відновлення контакту батька з донькою та пропозицій налагодження стосунків з донькою у майбутньому. На думку спеціаліста, що викладена у синтезуючій частині висновку: «наполягання на зустрічах з батьком буде пов`язане з переживання дитиною стресу, адже дівчина на цей час сприймає батька як чужу людину, а його появу у своєму житті як загрозу її безпеці та благополуччю. Це викликає у дитині почуття тривоги, дівчинка не пам`ятає батька, не відчуває емоційної близькості, не бажає з бачитись з ним». Спеціаліст-психолог представляє ймовірну реакцію дитини на відновлення контакту з батьком, як привід для обмеження контактів з батьком у майбутньому взагалі. Спеціаліст-психолог лише фіксує первинний негативний опит дитини, але спеціаліста-психолога не цікавить питання правильності або помилковості такого сприйняття дитиною дійсності, також як не цікавлять шляхи налагодження сімейних стосунків.
Робота дитячого психолога покликана допомагати, а не вишукувати негативне.
Статтею 9 Конвенції ООН «Про права дитини» проголошено, що держави - сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню.
Європейський суд з прав людини (далі-ЄСПЛ) у справі «Савіни проти України» (заява № 39948\06 від 18 грудня 2008 року) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).
Гра слів у висновку спеціаліста знаходиться у жорсткій конфронтації із законодавством України про права дитини та ратифікованими Україною міжнародними нормативно-правими актами.
Дослідження спеціаліста-психолога №02/20 від 10.07.2020 року не містить передбачених законом критеріїв, які би дозволяли визначити його процесуальний статус, а саме: визначених ст. 106 ЦПК України правових обґрунтувань для призначення експертизи на замовлення учасників справи; опису мети підготовки висновку; номеру справи в рамках якої замовлено висновок; процесуальний статус замовника висновку та підпису експерта про його обізнаність про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. На титульному аркуші зазначено, що дослідження спеціаліста-психолога №02/20 від 10.07.2020 року призначено в порядку статті 72 ЦПК України, статті - яка відноситься до § 3 «Інші учасники судового процесу» Глави 4. «Учасники судового процесу» ЦПК України та визначає лише права та статус судового експерта, але не регулює процесуальний порядок призначення і проведення експертизи.
У відповідній графі зазначено, що спеціаліста-психолога попереджено про кримінальну відповідальність в порядку, передбаченому для призначення експертизи судом, відповідно до ч. 7 ст. 102 ЦПК. В порядку передбаченому для проведення експертизи на замовлення учасників справи, відповідно до ч. 5 ст. 106 ЦПК України попередження спеціаліста-психолога про кримінальну відповідальність відсутнє. В графі попередження про кримінальну відповідальність на титульному аркуші дослідження №02/20 від 10.07.2020 року підпис спеціаліста-психолога відсутній.
Згідно картки атестовано судового експерта, ОСОБА_5 є експертом державних спеціалізованих установ, Одеського НДІСЕ Міністерства юстиції України та КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», який отримав два свідоцтва, одне із яких видано експертно-кваліфікаційною комісією Одеського НДІСЕ, а друге - експертно-кваліфікаційною комісією МОЗ України, що дозволяє йому проводити дослідження виключено у межах вказаних спеціалізованих державних установ. Свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, що надавало би право на здійснення судово-експертної діяльності позам межами державних спеціалізованих установ, у приватному порядку, або у складі "лабораторій", ОСОБА_5 не видавалось. Яким чином, будучи експертом державних спеціалізованих установ ОСОБА_5 виконав дослідження від власного імені, без попередження про кримінальну відповідальність, лишається незрозумілим.
Згідно ч. 6 ст. 102 ЦПК України, п. З Розділу III Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 12.12.2011 № 3505/5 у письмових висновках експерта, крім даних, передбачених чинним законодавством, обов`язково зазначаються номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта. Відсутність у висновку психолога-спеціаліста № 02/2020 від 10.07.2020 номера, дати видачі і строку дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта підтверджує, що ОСОБА_5 свідомо намагався створити видимість доказу у цивільній справі.
Без обґрунтування причин суд дав перевагу сумнівному висновку спеціаліста, замість висновку спеціально уповноваженого органу з питань захисту прав дітей. На відміну від висновку спеціаліста, який замовлено у поза процесуальному порядку, проведено із грубими порушеннями порядку призначення і проведення судової експертизи та досліджує питання ретроспективи, висновок Служби у справах дітей Одеської міської ради складено в установленому законом порядку, є результатом об`єктивної перевірки актуальних стосунків, та спрямований на реальний захист майбутнього дитини.
У висновку спеціаліста № 02/2020 від 10.07.2020 не виконано вимоги ст. 106 ЦПК України, не зазначено свідоцтво експерта, а також те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, у зв`язку з чим такий висновок не є належним та допустимим доказом.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Відзив відповідачки ОСОБА_1 зазначає: 
Апелянт вважає, що «покладення судом на відповідача зобов`язальних дій, направлених на усунення перешкод у спілкуванні з донькою, захистить його права, а суд у своєму рішенні не захистив його права, не усунув йому перешкод у спілкуванні з донькою, не поклав на відповідача зобов`язальних дій».
ОСОБА_2 не довів у суді першої інстанції чинення перешкод зі сторони матері (ч. 1 ст. 159 СК України), у чому саме полягають перешкоди на його думку, не зрозуміло. ОСОБА_2 залишив її з дитиною у січні 2014 року, коли дитині було 9 місяців і весь цей час йому ніхто не перешкоджав спілкуватися з донькою, як в період шлюбу так і після розірвання шлюбу.
У позові ОСОБА_2 вказує, що «через складні відношення із ОСОБА_1 та на прохання самої ОСОБА_1 , він вирішив деякий час не втручатися у життя колишньої дружини із донькою, щоб не провокувати конфлікти із ОСОБА_1 та не спричиняти донці травми видом батьків, які лаються». Деякий час це шість років, протягом яких «батько» не брав участі у вихованні дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Незрозуміло, які травми можуть бути спричинені дитині у віці 1 року, тим паче при безперервному спілкуванні батька з донькою. ОСОБА_2 відомо було місце її проживання з дочкою, її мобільний номер телефону, однак він ні на свято, ні на день народження не відвідував доньку та не телефонував їй. За весь час, що справа перебуває у суді, батько зустрівся з донькою 2 рази - 25.12.2019 р. та 03.01.2021 р., що спростосувує посилання апелянта про чинення йому перешкод у спілкуванні з донькою.
Обов`язком позивача є доведення факту перешкод йому у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. Позивач, повинен був подати докази разом із позовною заявою, відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України, однак ОСОБА_2 не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.
Не погоджується апелянт на зустрічі з дитиною у присутності психолога та вважає, що суд застосував умовний захист його прав, обмежив реалізацію способу захисту прав умовами згоди малолітньої дитини, схильної до впливу матері. Відповідно до абз.2 ч 2 ст. 159 СК України в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Згідно висновку експерта №02/20 за результатами проведення судово-психологічної експертизи у родині ОСОБА_6 від 10.07.2020 р., поведінка батька ОСОБА_2 у житті дитини ОСОБА_3 призвела до виникнення у дитини відчуття нестабільності, тривоги, втрати внутрішнього спокою. Дитина не пам`ятає свого батька, не бажає бачитися з ним, не відчуває емоційної близькості, у її свідомості він є чужою, сторонньою людиною. ОСОБА_2 впродовж 6 років не відвідував дитину, не цікавився її життям, не робив спроби налагодити з нею контакт»; «зустрічі з батьком повинні проходити у присутності матері дитини ( ОСОБА_1 ) тільки при наявності відповідного бажання дитини» (6 абз. синтезуюча частина висновку експерта №02/20). При проведенні психологічного дослідження батька дитини, ОСОБА_2 зазначив, що з дитиною не спілкувався, ніяких дій для зустрічей не вживав, іноді допомагав грошима. 25.12.2019 року відбулася перша і єдина зустріч, з дитиною. Експерт зазначив, що батько має необхідні для виховання дитини психолого-педагогічні якості, але потребує консультування з психологом стосовно налагодження контакту з дитиною.
Суд, оцінив докази надані сторонами та в інтересах дитини, з урахуванням її нестабільного психоемоційного стану і необхідності у консультуванні з психологом самого батька, вирішив встановити систематичні побачення батька з дочкою у присутності матері дитини ОСОБА_1 за згодою дитини та у присутності психолога.
Апелянт критикує висновок експерта №02/20 за результатами проведення судово- психологічної експертизи. Відповідно до ч.ч. 1,5, 6 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Заначений висновок був підготовлений на замовлення учасника справи ОСОБА_1 в рамках даної справи. Сторони та дитина були присутні при проведенні експертизи., пройшли психологічне обстеження. ОСОБА_2 проти проведення обстеження та використання психологічних методик не заперечував (арк.8 висновку психологічне дослідження ОСОБА_2 , батько дитини). ОСОБА_2 отримав висновок експерта №02/20, у суді письмових пояснень з приводу висновку не заявляв, жодних заперечень також не заявляв, сумнівів в його правильності не висловлював, відвід експерту не заявляв, заяв про виклик експерта для надання усних пояснень щодо його висновку не заявляв, тобто погодився з висновком. Висновок був предметом дослідження в судовому засіданні, тому покладений судом в основу ухваленого судового рішення (ст.229 ЦПК України). Експерт ОСОБА_5 у висновку посилається на п.7 ст. 102 ЦПК України, яким передбачено, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та зазначає про свою обізнаність за ст. 384 КК України, а не попередження, як зазначає апелянт. Тобто, всі вимоги закону експертом дотримані.
Апелянт надає перевагу висновку Київської РА ОМР від 28.10.2020 року за №731/01-11 «Про визначення способів участі гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у вихованні малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ». Комісія вирішила вважати доцільним на теперішній час визначити порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні гр. ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 2013 року народження шляхом його систематичних побачень кожної суботи з 14.00 год. до 18.00 год. у присутності матері. У висновку Київської РА ОМР зазначено, що на засіданні комісії були детально розглянуті всі представлені документи, але це не відповідає дійсності. У висновку нічого не зазначено про висновок експерта №02/20 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 10.07.2020 р., який надавався до Київської РА ОМР 02.10.2020 року і не був прийнятий до уваги.
Висновок Київської РА ОМР від 28.10.2020 року №731/01-11 не відповідає вимогам закону, його не можна вважати достатнім доказом по справі, оскільки при розгляді питання про визначення способів участі батька на засіданні комісії не був розглянутий висновок експерта з іншими документами наданими сторонами, та йому не була надана оцінка. На засіданні комісії була присутня дитина ОСОБА_4 , яка була вислухана посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї, відповідно до ст. 171 СК України, незважаючи на особисту присутність дитини, надання нею пояснень, у висновку не відображена думка дитини, тобто не враховані інтереси, бажання самої дитини, висновок не містить психологічних характеристик дитини.
Частиною 6 ст.19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Крім того, висновок Київської РА ОМР від 28.10.2020 року №731/01-11 має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
Сторони перебували у шлюбі з 20.10.2012 року і  ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народилась донька ОСОБА_4 , батьком якої є позивач  ОСОБА_3  (а.с.8 ).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2014 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.9).
Сторони домовились, що дитина буде проживати разом із відповідачкою (а.с.49). 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_6 , 2013 року народження, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_6 , 2013 року народження суд стрягнув аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходів) до повноліття дитини (а.с.35,36).
Згідно висновку експерта №02/20 від 10.07.2020 року за результатами проведення судово-психологічної експертизи: індивідуально-психологічні особливості дитини ОСОБА_3 : хороший рівень розвитку вербального інтелекту, емоційність, вразливість, слухняність, відкритість до соціальних контактів; поведінка матері сприяє психологічному здоров`ю та розвитку малолітньої ОСОБА_3 ; поява батька у житті дитини призвела до виникнення у дитини відчуття нестабільності, тривоги, втрати внутрішнього спокою; дитина має міцний емоційний зв`язок з матір`ю, відчуває до неї любов і довіру, дитина пам`ятає свого батька, не бажає бачитися з ним, у її свідомості він є чужою людиною; матір відчуває любов та прив`язаність до своєї доньки, турбується про неї, зацікавлена в добробуті дитини; батько стверджує, що він хотів би налагодити відносини з донькою, однак впродовж 6 років не відвідував дитину, не цікавився її життям, не робив спроби налагодити з нею контакт; розвитком та доглядом за дитиною займається її матір; дитина має емоційну прив`язаність до матері, свого батька дитина не пам`ятає, сприймає його як сторонню людину (а.с.109-115).
Відповідно до висновку Органу опіки та піклування від 28.10.2020 року за №731/01-11, доцільно визначити порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні гр. ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 , 2013 року народження шляхом його систематичних побачень кожної суботи з 14.00 години до 18.00 години у присутності матері (а.с.155-159).
Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини з приводу особистих немайнових прав та обов`язків батьків, які регулюються Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року (далі-Конвенція), СК України, Законом України «Про охорону дитинства» (далі-Закон).  
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково і встановлюючи позивачу порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дочкою шляхом встановлення систематичних побачень кожної суботи з 14.00 години до 18.00 години у присутності матері дитини ОСОБА_1 і за згодою дитини та у присутності психолога, в рішенні зазначив, що виходить з інтересів дитини та її психологічного стану, оскільки за висновком експерта зустрічі доцільно проводити тільки при наявності відповідного бажання дитини (а.с. 170-172).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду зважаючи на наступне.
В суді заявлені вимоги про зобов`язання не чинити перешкоди батьку зустрічам й спілкуванню з дитиною та визначення способу виховання дитини.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст. 9 ч.3, ст. 18 ч.1, ст. 27 ч.1 Конвенції).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. ст. 141 ч.ч.1,2, 151 ч.1, 153 ч.1 СК України).
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ст. ст. 157 ч.ч.1-3, 158 ч.ч.1,2, 159 ч.ч.1,2 СК України).
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (ст. ст. 8, 11, 15 Закону).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ст. 19 ч.ч.4,5 СК України).
З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 20.10.2012 року і ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народилась донька ОСОБА_4 , батьком якої є позивач. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із матір`ю ОСОБА_1 . Висновком Органу опіки та піклування від 28.10.2020 року за №731/01-11, доцільно визначити порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні гр. ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 , 2013 року народження шляхом його систематичних побачень кожної суботи з 14.00 години до 18.00 години у присутності матері.
Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею слід враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини, а також принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.
Позивач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_6 , 2013 року народження.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (N 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, § 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (§ 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України").
Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що батько дитини має право на спілкування та виховання дитини, зробив неправильний висновок, що таке спілкування має відбуватись лише за згодою дитини і у присутності психолога.
Визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини слід враховувати, що інтереси дитини не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану дитини.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 77, 81, 89 ЦПК України).
Відповідачка не надала суду достатніх доказів для ствердження того, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише за бажанням дитини та ще й у присутності психолога, а також, що між батьком і дитиною існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що спілкування та виховання батьком дитини має здійснюватись лише у супроводі психолога, з огляду на те, що відсутні докази, що позивач будь-коли проявляв агресію до дитини чи до колишньої дружини і притягався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, з огляду на те, що позивач працевлаштований і позитивно характеризується, як за місцем проживання, так і за місцем роботи (а.с.10,156,157).
З рішення суду не вбачається кому саме потрібен супровід психолога: батьку чи матері дитини, самій дитині або їм усім.
Визначення супроводу психолога під час зустрічей батька з дитиною та ще й без визнання строків такого супроводу можливе лише у виняткових випадках, за умови, що такого висновку дійде Орган опіки та піклування з належним обґрунтування найкращого забезпечення інтересів дитини.
Орган Опіки та піклування не знайшов потреби у супроводі психологом зустрічей батька та доньки, і, як спеціально уповноважений орган з питань захисту прав дітей, дослідивши документи, надані батьком та матір`ю дитини у присутності обох батьків дійшов обґрунтованого висновку про доцільність визначення порядку та способу участі у вихованні позивача малолітньої ОСОБА_6 , 2013 року народження шляхом його систематичних побачень з дитиною кожної суботи з 14.00 години до 18.00 години у присутності матері дитини. 
Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ( 995_004 ) (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v.  the United Kingdom) від 24.02.1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке  втручання  є  порушенням  зазначеного  положення,  якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див.  згадане вище рішення  у  справі МакМайкла, п. 87). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист  інтересів  дитини,  і  саме   держава-відповідач   повинна переконатися  в тому,  що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад,  справу  "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v.  Italy),  [GC],  NN  39221/98  і   41963/98,   п.   148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема,  якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)) (п.п.47,49,50 рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06)). 
Зважаючи на те, що матеріали справи не містять достатніх доказів, а рішення суду достатніх обґрунтувань того, що існує небезпека для дитини у разі, якщо під час зустрічей батька та доньки не буде присутній психолог, а також беручи до уваги, що обумовлення побачень батька з дитиною за бажанням дитини може призвести до унеможливлення реалізації батьком прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи позивача у скарзі щодо відсутності доказів для супроводу його зустрічей та спілкування з дитиною зі згоди самої дитини і у присутності психолога та належного обґрунтування вказаних обставин, фактично неможливості виконання рішення суду, а також, що Служба у справах дітей Одеської міської ради та Київська районна адміністрації Одеської міської ради на знайшли потреби у супроводі психологом його зустрічей з донькою, - прийняті до уваги і є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового судового рішення.
Доводи позивача у скарзі, що висновок експерта №02/20 від 10.07.2020 року є недопустимим доказом, до уваги не приймаються.
Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ст. 102 ч.1 ЦПК України).
Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду (ст.106 ч.ч.1,5,6 ЦПК України).
Висновок експерта №02/20 від 10.07.2020 року за формою та змістом відповідає вимогам ст. ст. 102 ч.1, 106 ч.ч.1,5,6 ЦПК України.
Доводи відповідачки у скарзі, що:  ОСОБА_2 не довів у суді чинення перешкод зі сторони матері та не зрозуміло у чому саме полягають перешкоди, оскільки залишив позивачку із дитиною у січні 2014 року, коли дитині було 9 місяців і весь цей час йому ніхто не перешкоджав спілкуватися з донькою, як в період шлюбу так і після розірвання шлюбу; ОСОБА_2 було відомо місце проживання дитини, мобільний номер телефону матері, однак він не відвідував доньку та не телефонував їй, за весь час батько зустрівся з донькою 2 рази 25.12.2019 р. та 03.01.2021 р., що спростовує твердження апелянта щодо чинення йому перешкод у спілкуванні з донькою; відповідно до абз.2 ч 2 ст. 159 СК України в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи; відповідно до висновку експерта №02/20 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 10.07.2020 р., поведінка батька ОСОБА_2 у житті дитини призвела до виникнення у дитини відчуття нестабільності, тривоги, втрати внутрішнього спокою, дитина не пам`ятає свого батька, не бажає бачитися з ним, не відчуває емоційної близькості, у її свідомості він є чужою, сторонньою людиною, ОСОБА_2 впродовж 6 років не відвідував дитину, не цікавився її життям, не робив спроби налагодити з нею контакт, зустрічі з батьком повинні проходити у присутності матері дитини тільки при наявності відповідного бажання дитини; з урахуванням нестабільного психоемоційного стану дитини і необхідності у консультуванні з психологом самого батька, систематичні побачення батька з дочкою можливі у присутності матері дитини за згодою дитини та у присутності психолога; апелянт надає перевагу висновку Київської РА ОМР від 28.10.2020 року за №731/01- 11, однак у висновку нічого не зазначено про висновок експерта №02/20 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 10.07.2020 р., який надавався до Київської РА ОМР 02.10.2020 року і який комісія не прийняла до уваги; на засіданні комісії була присутня дитина ОСОБА_4 і незважаючи на особисту присутність дитини, надання нею пояснень, у висновку не відображена думка дитини, тобто не враховані інтереси, бажання самої дитини, висновок не містить психологічних характеристик дитини; частиною 6 ст.19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини; висновок Київської РА ОМР від 28.10.2020 року №731/01-11 має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності, - до уваги не приймаються.
25.12.2019 року відбулася перша, з 2014 року зустріч позивача і дитини, після якої відповідачка стала чинити перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні дитини.
Внаслідок перешкод позивачу у вихованні та спілкуванні з дитиною, які мали місце у грудні 2019 року та січні 2020 року, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду (а.с.2,3) і до Служби у справах дітей Одеської міської ради (а.с.11,12).
З 2014 року по 2019 роки позивач і дитина не спілкувались, разом з тим, ця обставина не є підставою для відмови або обмеженню прав батька і дитини бути поряд один з одним, що становить основоположну складову сімейного життя.
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Висновок експерта №02/20 від 10.07.2020 року за результатами проведення судово-психологічної експертизи зазначає про: індивідуально-психологічні особливості дитини ОСОБА_3 ; поведінку матері дитини і зміни, які сталися у зв`язку із появою батька у житті дитини; міцний емоційний зв`язок з матір`ю; не бажання дитини бачитися з батьком, який у її свідомості є чужою людиною; любов та прив`язаність матері до доньки і турботу про дитину; бажання батька налагодити відносини з донькою, який 6 років не спілкувався з дитиною; емоційну прив`язаність дитини до матері, що дитина не пам`ятає батька і сприймає його як сторонню людину (а.с.109-115).
Разом з тим, висновок експерта №02/20 від 10.07.2020 року не зазначає, що виховання і спілкування батька та дитини має відбуватись шляхом побачень у присутності психолога.
Мотивувальна частина висновку експерта №02/20 від 10.07.2020 року лише зазначає, що батькові дитини ( ОСОБА_7 ) рекомендована консультація з психологом з питань встановлення контакту з дитиною (а.с. 114 зворот).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ст. 19 ч.ч.4-6 СК України).
Згідно висновку Органу опіки та піклування від 28.10.2020 року за №731/01- 11, участь у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 , 2013 року народження має відбуватись шляхом його систематичних побачень кожної суботи з 14.00 години до 18.00 години у присутності матері.
10.07.2020 року, на замовлення учасника справи, відповідачки ОСОБА_1 , складений експертний висновок №02/20 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, який є одним із доказів у цивільній справі №947/191/20.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу (ст. 110 ч.1 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ч.ч.1,2 ЦПК України).
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання.
З огляду на те, що висновок Органу опіки та піклування від 28.10.2020 року за №731/01- 11 і висновок експерта №02/20 від 10.07.2020 року, є доказами у справі, які оцінюються судом на належність, допустимість і достовірність окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відсутність висновків експерта у висновку Органу опіки та піклування не є підставою для ствердження про необґрунтованість або неповноту висновку Органу опіки та піклування.
За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування, визначаючи способи участі у вихованні дитини та спілкуванні позивача з дитиною прийняв до уваги ставлення батька до дитини, а також інші обставини, що мають істотне значення.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ст. 159 ч.2 абз. 3 СК України).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.  Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 ч.ч.1-3 СК України).
Зважаючи на те, що дитина ОСОБА_3 , 2013 року постійно проживає разом із матір`ю і саме з нею у дитини тривалий тісний психоемоційний зв`язок, обумовлення побачень батька з дитиною виключно за бажанням самої дитини може призвести до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.
У справі, яка переглядається, малолітній ІНФОРМАЦІЯ_5 не висловлював думку щодо участі батька у спілкуванні з ним та у його вихованні, суд не встановив на підставі належних та допустимих доказів, що психоемоційний стан дитини свідчить про те, що спілкування з батьком поза його бажанням не відповідає найкращим інтересам дитини, а отже висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, про можливість та доцільність встановлення способу участі батька у спілкуванні з дитиною та у її вихованні лише за бажанням дитини ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені належними та допустимими доказами (постанова Верховного Суду від 01.07.2020 року по справі №138/96/17).
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Відповідачка порушила право позивача на спілкування і виховання дитини, тому порушене право позивача підлягає захисту апеляційним судом шляхом задоволення позову.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.ч.1,2 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку при визначенні способу участі у вихованні дитини та спілкуванні позивача з дитиною за згодою дитини і у присутності психолога, суд порушив і неправильно застосував норми матеріального права – ст. ст. 157 ч.ч.1-3, 158 ч.ч.1,2, 159 ч.ч.1,2 СК України, ст. ст. 8, 11, 15 Закону, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
СУДОВІ ВИТРАТИ 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).
Колегія суддів задовольняє скаргу позивача і скасовує рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі, тому позивач має право на відшкодування судових витрат у суді першої і в суді апеляційної інстанції, які документально підтверджені (а.с.1,175).

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.ч.1, 2, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року – скасувати.
Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди у вихованні дитини – задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у вихованні доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6  шляхом його систематичних побачень кожної суботи з 14.00 години до 18.00 години у присутності матері дитини ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН № НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН № НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 840,80 гривень і за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1 261,30 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови суду. 
Повний текст постанови суду складено 04.06.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко 

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков