П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/2643/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К.
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
31 березня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Черняк А.В., 
позивача - ОСОБА_1 
представника позивача - Гребенюка В.О. 
представника відповідача - Ящука С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, 
В С Т А Н О В И В :
В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Голови Державної прикордонної служби України від 17.04.2020 року за № 368-ОС в частині припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби підполковника ОСОБА_1 (П-004376) за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII;
- поновити підполковника ОСОБА_1 (П-004376) на останній займаній штатній посаді-начальник оперативно-розшукового відділу (із місцем дислокації населений пункт Волноваха) оперативно-розшукового управління Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про неправомірність наказу голови Державної прикордонної служби України від 17.04.2020 року за № 368-ОС про припинення (розірвання) з ним контракту та звільнення його з військової служби за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII, оскільки на дату прийняття вказаного наказу строк дії укладеного з ним контракту від 09.04.2015 року не закінчився.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Серед іншого, доводи апеляційної скарги фактично дублюють доводи, наведені скаржником в позовній заяві, які викладені лише в призмі висновків суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив доводи позивача та просив відмовити в їх задоволенні, як таких, що є безпідставними та необгрунтованими. 
В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та за обставин, викладених в ній, просили її задовольнити.
Представник відповідача заперечив проти доводів позивача та його представника та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та було підтверджено в ході апеляційного перегляду справи, 09.04.2015 року між позивачем з одного боку та начальником Північного регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України укладений черговий контракт про проходження позивачем військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 5 років. Договір укладений строком до 19 червня 2020 року.
На підставі цього контракту позивач проходив військову службу за контрактом, перебуваючи у розпорядженні начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України. Остання займана штатна посада - начальник оперативно-розшукового відділу (із місцем дислокації населений пункт Волноваха) оперативно-розшукового управління Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України.
Організаційно-штатними заходами, оголошеними директивою Адміністрації Державної прикордонної служби України від 29 листопада 2019 року № 78-дск, посаду начальника оперативно-розшукового відділу оперативно-розшукового управління Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України (штатна категорія-підполковник 43 т.р.), яку обіймав підполковник ОСОБА_1 , скорочено.
У зв`язку із відсутністю у Донецько-Луганському регіональному управлінні вакантних рівних посад за напрямом діяльності, підготовки та набутому досвіду, позивача наказом начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України зараховано у розпорядження начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України.
02.04.2020 року, враховуючи професійну підготовку, позивачу запропоновано нижчі посади (розпорядження від 02.04.2020 № Т/12-2471), а саме: начальника інформаційно-аналітичного відділу штабу Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління (полковник 32 т.р.).
09.04.2020 року позивач від запропонованої посади відмовився, що підтверджується його особистим підписом у відомості доведення пропозицій щодо подальшого службового використання.
Враховуючи відсутність в Державній прикордонній службі України рівнозначних вакантних посад, вимоги до заміщення яких відповідають професійній підготовці позивача, а також його відмову від призначення на нижчі посади, використання позивача на військовій службі було неможливе, про що управлінням кадрового менеджменту Адміністрації Державної прикордонної служби України був підготовлений висновок.
17.04.2020 року видано наказ Голови Державної прикордонної служби України від 17.04.2020 року № 368-ОС, яким позивач звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів-у разі неможливості використання на службі) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Позивач, отримавши примірник витягу з наказу від 17.04.2020 року № 368-ОС та встановивши, що правовою підставою його звільнення зазначено підпункт "а" (у зв`язку із закінченням контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звернувся до суду з даним позовом, оскільки дія укладеного з ним контракту на момент його звільнення не закінчилась. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача, обставини та докази, на які він посилається в підтвердження своїх позовних вимог, практично не стосуються фактичних обставин звільнення позивача з військової служби. 
Колегія суддів, надаючи оцінку даним правовідносинам, враховує, що основним аргументом позивача у даній справі є факт існування двох наказів Голови Державної прикордонної служби України від 17.04.2020 року №368-ОС про його звільнення, де відзначено дві різні правові підстави звільнення. 
Отже, предметом дослідження є розбіжність у витягу з наказу про правові підстави звільнення відповідача з військової служби, що наданий позивачем із витягом з наказу, що наданий суду представником відповідача, позаяк правові підстави звільнення у вказаних наказах різняться.
Як було встановлено судом першої інстанції та наразі підтверджено належними доказами, наданими відповідачем в ході розгляду справи, фактично правовою підставою звільнення позивача був підпункт "г" (у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів - у разі неможливості використання на службі) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а не підпункт "а" (у зв`язку з закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як про те стверджує позивач та його представник, посилаючись на виписку із наказу Голови Державної прикордонної служби України від 17.04.2020 року №368-ОС, згідно якої позивач звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом "а" (у зв`язку з закінченням строк контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
Висновок суду першої інстанції, викладений в оскаржуваному рішенні, базується на дослідженні копії контракту, укладеного між позивачем та начальником Північного регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, копії попередження позивача про можливе звільнення у зв`язку із проведенням організаційно-штатних заходів, копії відомостей доведення пропозицій позивачу щодо подальшого службового використання у зв`язку з проведенням організаційно-штатних заходів, оголошених директивою Адміністрації Держприкордонслужби від 29.11.2019 року № 78-ДСК, копії рапорту позивача від 06 квітня 2020 року про продовження строку військової служби за новим контрактом, копії рапорту позивача від 13 квітня 2020 року про відмову від проходження військово-лікарської комісії та направлення особової справи після звільнення з військової служби до Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату, копії подання до звільнення з військової служби в запас та зарахування на військову службу у військовому оперативному резерві першої черги на особливий період за підпунктом "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів-у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", копії висновку юридичної служби органу, який видає наказ про звільнення про правомірність звільнення з військової служби, копії висновку кадрового підрозділу органу, який видає наказ про звільнення про неможливість використання на військовій службі, копії витягу з наказу від 11 квітня 2020 року № 368-ОС (наданий представником відповідача, згідно якого позивач звільнений саме за підпунктом "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів-у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"), копії наказу начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України № 89-ОС від 24 квітня 2020 року, яким позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. 
До того ж, як було пояснено представником відповідача під час апеляційного перегляду справи, фактично підставою виникнення розбіжностей у правових підставах звільнення позивача, які зазначені у примірнику витягу з наказу, який знаходиться у позивача, та витягу з наказу, який наданий відповідачем, є технічна помилка працівника, що виконував опрацювання витягу з наказу, направленого позивачу, що підтверджується службовою запискою заступника начальника відділу проходження служби офіцерським складом управління кадрового менеджменту на ім`я начальника управління юридичного забезпечення, яка міститься в матеріалах справи. 
Суд апеляційної інстанції не виявив підстав для сумнівів у наданих представником відповідача поясненнях, оскільки останні повністю підтверджуються наявними матеріалами справи. В той час, як позиція позивача жодними належними доказами не підтверджена та, на переконання судової колегії, базується виключно на припущеннях без об`єктивного врахування дійсних обставин. В даному випадку, суд доходить до переконання, що виявлена технічна помилка у витягу з наказу про звільнення недобросовісно використовується позивачем для оскарження рішення відповідача про власне звільнення проти якого ним особисто в свій час жодних заперечень висловлено не було.
В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
Зацікавленість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.
Зацікавленість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.
Згідно з ч. 1  ст. 5 КАС України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.
Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".
Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.
Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.
З огляду на вимоги статей 2 та 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені  КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
Вказана правова позиція сформована в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 522/3665/17, від 09.02.2021 року у справі № 484/2707/16а.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність факту порушення прав та законних інтересів позивача на підставі чого він звернувся до суду.
З огляду на викладене, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції про відсутність порушення особистого права, свобод або інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 травня 2021 року (у зв`язку з перебуванням суддів Білої Л.М. у період з 05.04.2021 року по 23.04.2021 року на лікарняному, а у період з 26.04.2021 по 30.04.2021 у відпустці, ОСОБА_2 у період з 05.05.2021 року по 14.05.2021 року у відпустці).

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.