Справа № 303/1259/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        21 квітня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, ухваленого 18 червня 2019 року головуючим суддею Куцкір Ю.Ю. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, –

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власності на житловий будинок.
Позов вмотивовано тим, що 12.04.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Рішенням Свалявського районного суду від 20.02.2017 року по справі №306/2528/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Після укладення шлюбу сторони спільно проживали в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 . Вказаний будинок ОСОБА_2 набула у власність 03.02.2002 року за Договором дарування житлового будинку. Загальна площа будинку складає 60,7 кв. метрів. Згідно довідки Мукачівського БТІ та ЕО №18 від 24.02.2017 року інвентаризаційна вартість будинку складає 134 400 гривень. Будинок старий, побудований в 1949 році з цегли та саману. Так як вказаний будинок був занедбаний, до проживання була придатна тільки частина будинку то проживати в будинку без проведення ремонту було не можливо. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно вирішили зробити якісний ремонт, для того щоб спільно проживати у даному будинку. Частину коштів необхідних для проведення ремонту ОСОБА_1 заробив ще до шлюбу, а частину коштів взяв у борг вже після укладення шлюбу. У зв`язку з тим, що кошти ОСОБА_1 взяв в борг у доларах США, та різким підйомом курсу, повернути дані кошти на сьогоднішній день у нього не вийшло, тобто за проведений ремонт він боргує більше 10 000 доларів США. Таким чином, абсолютна більшість вкладених коштів у ремонт будинку являються особистими коштами ОСОБА_1 та не зароблені під час спільного проживання. За особисті кошти ОСОБА_1 в будинку було здійснено такі ремонтні роботи: здійснено добудову двоповерхового флігеля будинку, площа якого складає близько 60 кв. метрів, даний флігель за час спільного проживання повністю підготовлений для проживання в ньому, а також в ньому зроблено опалення – котел який обігріває як флігель так і весь будинок, виготовлено та встановлено 120 кв. метрів дерев`яної вагонки з ізоляцією зі скловати, чотирьох ярусну полку для підвального приміщення флігеля будинку, виготовлено та встановлено 5 дверей з цінної породи дерева “ясінь”, виготовлено та замінено 3 вікна, встановлено 32 кв. метрів паркету, встановлено дерев`яну стелю у кухні, закрито отвори в кімнаті, зроблено ремонт спальної кімнати, прихожої кімнати, ванної кімнати та кухні, зроблено водопостачання в будинку, зроблено металічні ворота та хвіртку, виготовлено бесідку, яка є невід`ємною частиною житлового будинку, качалку та клітку для кролів. Загалом ним особисто вкладено в ремонт будинку більше 15 000 доларів США. 
Крім того, за час спільного проживання в будинку, вони спільно придбали речі домашнього вжитку, які залишились в будинку, наявність яких також суттєво збільшує вартість житла, в сенсі житла повністю облаштованого для проживання. Так, під час спільного проживання вони придбали: спальню індивідуального виготовлення, кухонний гарнітур, вітрину, письмовий стіл, набір (журнальний стіл та два крісла), 2 холодильника, газову плиту, витяжку, гофровану трубу до витяжки, пральну машину, диван, параболічну антену. Фактично за особисті кошти ОСОБА_1 зроблено до будинку прибудову (флігель), який значно збільшив у вартості будинок, зроблено ремонт у спальні, кухні, ванній кімнаті, дитячій кімнаті, зроблено водопостачання, опалення (встановлено газовий котел, який обігріває цілий будинок, а також відремонтовано камін), замінені вікна, двері, встановлено паркет, зроблено хвіртку, бесідку, клітку для кролів, завезено меблі, техніку та кухонне обладнання, що у сукупності зробило будинок комфортним для проживання та як наслідок значно збільшило його вартість. Вкладеними особистими коштами будинок значно покращився та збільшилась його ціна.
Посилаючись на викладене та ст. 62 СК України, позивач просив суд визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки у даному житловому будинку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд дійшов невірного висновку щодо відсутності доказів істотного збільшення вартості спірного майна, висновком експерта №284/10-18, встановлено, що внаслідок поліпшення та ремонтно-будівельних робіт, які здійснені позивачем, вартість будинку зросла на 60%. Однак суд невмотивовано критично оцінив даний висновок експерта. Також суд критично оцінив надані позивачем розписки та копії накладних. Зокрема неправомірним є посилання суду на те, що деякі з них укладені до реєстрації шлюбу, оскільки з показів свідків вбачається, що сторони проживали однією сім`єю до реєстрації шлюбу з 2011 року. Також суд критично оцінив договори підряду, пославшись на те, що свідок ОСОБА_3 підтвердив, що він не підписував договору та не вчиняв ніяких робіт,відхиливши клопотання позивача про його повторний допит. Натомість вказані в договорі роботи виконав його син ОСОБА_3 , що він підтвердив як свідок, чому суд не дав оцінки. Щодо розбіжностей у договорі підряду від 13.05.2012 та акті виконаних робіт від 05.08.2014, то такі є лише технічними помилками. Договору підряду від 02.06.2015 суд не дав належної оцінки. Також суд неправомірно оцінив товарні чеки, пославшись на те, що в них не зазначено, що саме позивач придбав такі товари, оскільки законодавством не передбачено зазначення прізвища особи в товарному чеку. Суд не дав оцінки накладним, які підтверджують факт придбання позивачем товарів на виконання договорів підряду. 

Заперечуючи вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_2 подала відзив у якому просить апеляційний суд відмовити в задоволенні поданої скарги. Обґрунтування доводів апеляційної скарги є неправомірним, а рішення суду першої інстанції законне та справедливе. Судом першої інстанції під час судового розгляду з дотриманням принципу змагальності сторін були допитані свідки, досліджені письмові докази та дана їм правова оцінка в тому числі й експертному висновку. Суд віднісся об`єктивно до поданих доказів, які оцінивши критично, визнав недопустимими у справі. 

За правилами ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Також ч. 2 ст. 372 ЦПК України зазначає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник-адвокат Вайдич Я.В. про час та місце судового засідання 21.04.2021 року повідомлені належним чином, що підтверджується розписками про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

А звідси, апеляційний суд бере до уваги те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачені процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (§ 35 рішення ЄСПЛ у справі "Alimentaria Sanders S. A. v. Spain" від 07 липня 1989 року N 11681/85).

Наведені обставини дають колегії суддів підставу для розгляду справи за відсутності учасників справи, так-як їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 28.04.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований 28.04.2012 року у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис №51 (Т.1 а.с.7).

Даний шлюбі розірвано згідно рішення Свалявського районного суду від 20.02.2017 року (Т.1 а.с.110).

Будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 був подарований відповідачці ОСОБА_2 03.04.2002 року її батьком ОСОБА_4 , що підтверджується Договором дарування жилого будинку від 03.04.2002 року (Т.1 а.с.30).

Відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 02.02.2006 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 і земельну ділянку, що знаходиться на території Ключарківської сільської ради Мукачівського району, загальною площею 0,273 га, згідно плану земельної ділянки, цільове призначення якої – для будівництва та обслуговування жилого будинку та ведення підсобного господарства (т.1 а.с.96).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

У відповідності до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 

Частиною 1 ст. 76, частинами 1, 2 ст. 77, статтями 79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

А тому, можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі – Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства – прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Апеляційний суд вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшення внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя – не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Суд першої інстанції вважав, що позивачем у ході судового розгляду не було доведено належними та допустимими доказами факт істотного збільшення вартості спірного житлового будинку за рахунок власних коштів та власних трудових затрат. Саме тому суд не вбачав підстав для визнання особистого майна спільним майном.

Стосовно посилань позивача на те, що внаслідок проведення будівельних робіт на підставі трьох договорів підряду від 03.05.2012 (т.1 а.с.13, 14), від 14.05.2014 (Т.1 а.с.21, 22) та від 02.06.2015 (т.1 а.с.24), вартість будинку істотно збільшилася, що додатково підтверджується висновком експерта № 284/140-18 від 27.11.2018 (Т.1 а.с.149-166).

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції свідок ОСОБА_3 , зазначений  у якості виконавця за договором від 03.05.2012, в судовому засіданні показав суду, що не проводив та не виготовляв ніяких предметів з дерева для будинку, договір підряду та акт виконаних робіт не укладав та не підписував. При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що мала місце помилка, оскільки роботи виконав син такого свідка ОСОБА_3 . Тоді як у договорі, так і в акті виконаних робіт (Т.1 а.с.19) вказано, що його стороною є саме ОСОБА_3 . 

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний договір укладено з ФОП, однак всупереч приписів ст. 207 ЦК України (в редакції чинній на момент його укладення) такий не скріплений печаткою суб`єкта господарювання, що ставить під сумів його достовірність. Отже, суд вірно визнав даний доказ недопустимим.

Слід зазначити, що суд правомірно оцінив критично договір підряду від 14.05.2014, оскільки відповідно до Акту виконаних робіт від 05.08.2014 року зазначено, що ОСОБА_1 прийняв, а ОСОБА_5 здав виконані роботи за договором підряду від 13.05.2012 року, а не від 14.05.2014 року. Посилання апелянта знову ж таки на технічну описку слід відхилити через те, що занадто багато описок, неточностей, неузгодженостей у цих трьох договорах, які складені за одним шаблоном.

Щодо договору підряду від 02.06.2015 року укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 , то в ньому зазначено, що виконавець зобов`язується відповідно до завдання замовника за плату в АДРЕСА_1 виконати відповідну роботу: металічний бак для зберігання води та металічні ворота. Однак при цьому слід врахувати те, що згідно даних ЄДРПОУ видом діяльності ФОП ОСОБА_6 є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, що також ставить під сумнів такий договір.

Отже, усі вказані договори підряду слід оцінити критично з точки зору допустимості доказів та достовірності інформації зазначеної в них, а відтак і сам висновок експерта, третє питання якого стосувалося визначення вартості покращень, яке дано виключно на підставі дослідження експертом таких договорів підряду, що також слід оцінити критично, що і було зроблено судом.

З привод двох розписок від 07.02.2013 (Т.1 а.с.11) та 09.02.2011 (Т.1 а.с.12), то такі підтверджують існування позикових правовідносин, однак вони самі по собі не свідчать про те, що кошти отримані за ними були спрямовані саме на поліпшення спірного будинку.

Крім того, щодо розписки від 09.02.2011 та копій накладної №3 від 18.01.2012 року, накладної №9 від 07.02.2012 року, накладної №14 від 10.02.2012 року та накладної №26 від 27.04.2012 року щодо одноразових угод відносно поставки деревини. То як вірно вказав суд першої інстанції, такі документи були складені до реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , а тому суд вірно не взяв їх до уваги, позаяк згідно вимог ст. 62 СК України, правове значення мають саме поліпшення здійснені в період шлюбу. При цьому, апеляційний суд відхиляє твердження апелянта про те, що в цей період сторони проживали разом без реєстрації шлюбу, з посиланням на покази свідків, оскільки встановлення факту проживання сторін однією сім`ю без реєстрації шлюбу не є предмет розгляду даної справи (такої вимоги позивач не пред`являв до суду). А отже, суд і не може встановлювати такі обставини.

Крім цього, позивачем не надано рішення суду, яким би було встановлено відповідний факт, а отже правовідносини, які мали місце між сторонами до реєстрації шлюбу, не мають самостійного правового значення.

Відносно придбання подружжям побутових речей (холодильник, меблі, тощо) то таке посилання позивача не може бути підставою для застосування приписів ст. 62 СК України, позаяк такі речі не є невіддільними від нерухомого майна та можуть бути предметом окремого поділу. А отже, відповідні посилання позивача на такі обставини, як на підставу для задоволення позову, є необґрунтованими.

Щодо інших доказів, які стосуються закупки позивачем матеріалів в період перебування у шлюбу, то їх вартість є незначною порівняно з вартістю будинку, а отже не можна стверджувати, що мало місце саме істотне збільшення вартості будинку внаслідок спільних затрат подружжя.

Апеляційний суд вважає, висновок суду першої інстанції про те, що з матеріалів справи не вбачаються передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині на праві особистої приватної власності законним і обґрунтованим.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що його внесок у ремонт спірного житлового будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачкою на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішенняпро відмову в позові за недоведеністю заявлених вимог.

Перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення скарги, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 30 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: