П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3571/21	
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:  
              Головуючого:              Градовського Ю.М.
              суддів:                          Крусяна А.В., 
                                                    Яковлєва О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021р. про закриття провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2021р. ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Другого Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не надіслання рекомендованою кореспонденцією їй постанови від 1.03.2021р. про відкриття виконавчого провадження за №64657676 та зобов`язати відповідача надіслати рекомендованою кореспонденцією позивачці зазначену постанову.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.03.2021р. відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
19.03.2021р. від представника ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від позову та закриття провадження вх.№13948/21, а також ставилось питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних зі сплатою судового збору та витрат на правничу допомогу.
Так, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.03.2021р. вказану заяву задоволено частково.
Провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не надіслання рекомендованою кореспонденцією позивачу постанови від 1.03.2021р. про відкриття виконавчого провадження №64657676 та зобов`язання відповідача надіслати рекомендованою кореспонденцією позивачу зазначену постанову - закрито.
Роз`яснено сторонам, що у разі закриття провадження в адміністративній справі повторне звернення до адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.    
Заяву представника позивача щодо здійснення розподілу судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з Другого Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений     згідно квитанції №61362 від 10.03.2021р. судовий збір в сумі 908грн..
Стягнуто з Другого Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1  500грн..
В апеляційній скарзі Другий Приморський ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) просить ухвалу суду в частині стягнення з нього суми сплаченого судового збору у розмірі 908грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 1500грн. - скасувати, та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким повернути ОСОБА_1 50% суми сплаченого судового збору, а в частині стягнення витрат на правничу допомогу відмовити повністю, посилаючись на порушення норм права.
Оскільки ухвала суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі не оскаржується, то суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах апеляційної скарги та надає йому правову оцінку в межах доводів апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Приймаючи ухвалу, зокрема, про стягнення сплаченого судового збору з відповідача та стягнення судових витрат, суд першої інстанції виходив із приписів ст.140 КАС України, а саме із того, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.
Проте повністю, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись судова колегія, оскільки вказаного висновку суд дійшов помилково, без належного з`ясування обставин по справі, у зв`язку із чим допустив невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, виходячи з наступних підстав.
Так, судова колегія зазначає, що приписами ч.1 ст.132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Приписами ч.3 ст.132 КАС України чітко визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Як вбачається із матеріалів справи, що присуджуючи стягнення сплаченого судового збору на користь позивачки із відповідача в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із положень ст.140 КАС України, а саме виходив з того, що якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача. 
Проте, судова колегія зазначає, що вказана норма регулює питання стягнення витрат, до яких згідно ч.3 ст.132 КАС України відноситься певний перелік витрат, та до яких не відноситься питання стягнення судового збору у разі відмови позивача від позову.   
Відтак, вирішуючи питання про обґрунтованість стягнення сплаченої суми судового збору із відповідача, колегія суддів зазначає, що положеннями ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір», ч.1 ст.142 КАС України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.
Як вбачається із матеріалів справи, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.03.2021р. було відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
19.03.2021р. представником позивачки було подано клопотання про відмову від позову, а саме у строк до моменту розгляду справи по суті.
Отже, аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що позивачці підлягає поверненню з державного бюджету 50% сплаченого судового збору за подання позову до суду, а саме підлягає поверненню сплачений судовий збір у розмірі 454грн..
Що стосується стягнення витрат пов`язаних із правовою допомогою, то судова колегія, з урахуванням вищевикладених норм законодавства, вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви представника позивачки щодо стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до ч.2-7  ст.134 КАС України,  за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.7 ст.139  КАС України,   розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно ч.9  ст.139 КАС України  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, часу, витраченого адвокатом , їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 17.03.2020р. по справі №820/3308/17, від 4.08.2020р. по справі №810/3213/16.
Як вбачається із матеріалів справи, що представником позивачки до суду першої інстанції на підтвердження понесених позивачкою витрат пов`язаних із отриманням правової допомоги було надано наступні докази:
- договір №39 від 2.03.2021р., укладений між адвокатом Руссу А.П., як Адвокатом, та ОСОБА_1 , як Клієнтом, про надання професійної правничої допомоги;
- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом ОСОБА_2 , від 10.03.2021р.;
- акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 10.03.2021р.;
- розрахунок на оплату за виконані роботи (надані послуги) від 10.03.2021р., відповідно до змісту якого, зокрема, за виконану роботу Клієнт повинен сплатити Адвокату винагороду у розмірі - 14 000грн..
Проте, апеляційний суд звертає увагу на те, що належних та відповідних доказів на підтвердження сплати вартості вказаних витрат на правничу допомогу до суду так і не було надано.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що відсутні підстави для стягнення судових витрат пов`язаних із наданням правової допомоги, оскільки позивачкою та її представником не надано документів, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів надходить до висновку про задоволення апеляційної скарги Другого Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та скасування ухвали суду в частині стягнення з останнього судових витрат (судового збору та витрат на правову допомогу) та прийняття в цій частині нового судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311, 315, 317, 322 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) – задовольнити.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021р. в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 суми сплаченого судового збору в розмірі 908грн. та витрат на правову допомогу у розмірі - 1 500грн. – скасувати.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 щодо розподілу судових витрат - задовольнити частково.
Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 50% суми сплаченого судового збору у розмірі 454грн. з Державного бюджету України.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо стягнення судових витрат на правову допомогу - відмовити.
В інший частині ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021р. – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий:                                                                                Ю.М.Градовський

Судді:                                                                                          А.В.Крусян

                                                                                                     О.В.Яковлєв