ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 644/1023/19
Провадження № 22-ц/818/2370/21
20 травня 2021 року                                   
м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді Тичкової О.Ю., 
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,
сторони справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Комунальне підприємство «Харківводоканал»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 21 січня 2021 року, постановлену у складі судді Бондарєвої І.В.,
установив:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківводоканал» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Ізмайлова І.К. 
Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 11 березня 2019 року, в клопотанні ОСОБА_1 про звільнення від судового збору відмовлено, позовну заяву визнано неподаною та повернуто ОСОБА_1 .
Постановою Харківського апеляційного суду від 09 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу суду скасовано, справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22 серпня 2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто ОСОБА_1 .
Постановою Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу суду скасовано, справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2020 року провадження за позовом ОСОБА_1 закрито.
Постановою Харківського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу суду скасовано, справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
01.02.2021 ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його вимоги в повному обсязі . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково вважав, що від подав заяву про залишення його позову без розгляду, хоча він навпаки наполягав на розгляді справи по суті та просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Вказує на бездіяльність державних та владних організацій, зазначає, що неодноразово заявляв відводи судді Бондарєвій І.В., однак у задоволенні заяви про відвід судді йому неправомірно відмовлено, уважає неправомірним винесене рішення суду від 18.12.2015.
Представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що позивач звернувся з клопотання про залишення його позову без розгляду, тому суд був зобов`язаний залишити позов без розгляду, згідно п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Щодо посилання позивача на неправильне вирішення його заяв про відвід, вважає, що за вищезазначеними заявами судом першої інстанції прийнято обґрунтовані ухвали. Крім того рішення суду від 18.12.2015, вже було ним оскаржене, та залишене без змін як апеляційною інстанцією так і касаційною інстанцією. 
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції виходив із того, що позивач 21.01.2021 заявив в судовому засіданні клопотання про залишення позову без розгляду.
Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів не визнає законними й обґрунтованими.
За змістом статті 257 ЦПК України залишення заяви без розгляду – це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Відповідно до положень ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом.
Із матеріалів справи судовою колегією вбачається, що ОСОБА_1 не подавав письмової заяви про залишення позову без розгляду. Натомість в матеріалах справи міститься клопотання від 14.01.2021,в якому він просить задовольнити вимоги про відвід судді, скасувати ухвалу від 18.12.15 та задовольнити його позовні вимоги. Вимог про залишення позову без розгляду вищезазначене клопотання не містить ( т. 2 а.с. 40). 
Відповідно зі змісту протоколу судового засідання від 21.01.2021 в судовому засіданні позивачем заявлене усне клопотання залишення позову без розгляду. Дані про роз`яснення судом позивачу наслідків залишення позову без розгляду в даному протоколі відсутні ( т.2 а.с.42). 
Зі звукозапису судового засідання від 21.01.2021, який міститься на диску суду першої інстанції, судовою колегією вбачається, що позивач підтримував своє письмове клопотання надане 14.01.2021, в якому не просив залишити його позов без розгляду та заперечував проти відмови йому у задоволенні відводу судді Бондарєвій І.В. Самостійної заяви та клопотань про залишення позову без розгляду не заявляв, відповідав лише на запитання суду, про процесуальні наслідки залишення судом його позову без розгляду йому було повідомлено, але жодної відповіді позивача про розуміння ним цих наслідків дані звукозапису не містять ( т. 2 а.с. 46).
Зі змісту апеляційної скарги, судовою колегією вбачається, що позивач заперечує проти залишення позову без розгляду. Стверджує, що вимоги за позовом підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі.
З огляду на викладене, висновок суду про подання позивачем заяви про залишення його позову без розгляду його позову та усвідомлення ним наслідків такої процесуальної викликає обґрунтований сумнів.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).
Судова колегія не погоджується з запереченнями позивача на ухвалу Московського районного суду від 17.12.2020 про відвід судді та не вбачає підстав для її скасування, оскільки заявлені ОСОБА_1 підстави відводу судді не містять даних про існування встановлених частинами 1, 3 ст. 36 ЦПК об`єктивних та суб`єктивних критеріїв, що можуть свідчити про упередженість та ( або) необ`єктивність судді. ( т.2 а.с. 22). 
Проте, відповідно до ч.2 ст. 36 ЦПК суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі.
Аналогічні положення містять вимоги п.2.3.43 Положення Про автоматизовану систему документообігу суду затвердженого рішенням Ради Суддів України 26.11.2010  № 30, в редакції що діяла на час повернення справи з суду апеляційної інстанції та  п. 11 Засад використання Про автоматизованої системи документообігу суду , затверджених зборами суддів Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.08.2015.
Оскільки постановою Харківського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року скасовано ухвалену у складі судді Бондаревої І.В. ухвалу Фрунзенського районного суду від 03.06.2020 про закриття провадження у дійсній справі ( т.1 а.с. 91 – 192, а.с. 235 – 242), справа після повернення до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду, повинна була бути передана на автоматизований розподіл для визначення іншого судді для розгляду по суті. 
У разі помилкового передання справи в провадження раніше визначеного суду у останнього існували підстави для самовідводу у порядку встановленому ЦПК України. 
Частиною 1 ст. 379 ЦПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Згідно ч.3 п.1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо  справу розглянуто неповноважним складом суду. 
За таких обставин судова колегія вважає, що розгляд дійсної справи відбувся неповноважним судом, що є обов`язковою підставою для скасування ухвали та повернення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про задоволення його позовних вимог судом апеляційної інстанції, судова колегія вважає передчасними, оскільки справа ще не розглядалась по суті судом першої інстанції. 
Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки за встановлених судом обставин інші наведені апелянтом аргументи не є суттєвими.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, як постановлена з порушенням норм процесуального права , які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ,376, 379,  382-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року скасувати. 
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року.

Головуючий                                                                         О.Ю. Тичкова

Судді                                                                                О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук