СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2021 р.                                          Справа № 5023/10655/11 (922/3809/20)  

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С., Шутенко І.А.

за участю секретаря судового засідання  Міракова Г.А.

за участю представників:
позивач – Косінова Н.І.   довіреність №567-13   від 30.12.2020 р.;
відповідач – не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача - Державного підприємства “Завод ім. В.О. Малишева” (вх.№1012Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 18 лютого 2021 року (головуючий суддя Усатий В.О., суддя Хотенець П.В., суддя Яризько В.О., повний текст складено 22.02.2021 р.) по справі №5023/10655/11 (922/3809/20)

за позовом Державного підприємства “Завод ім. В.О. Малишева”, м. Харків 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Хіменергомаш”,м. Харків 
про стягнення коштів (в межах справи №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства “Завод ім. В.О. Малишева”, - 

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Харківської області розглядається справа №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства  "Завод імені В.О.Малишева".
Позивач - ДП   "Завод імені В.О. Малишева" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом  про стягнення з відповідача збитків у розмірі 270 202,74 грн. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 18 лютого 2021 року (головуючий суддя Усатий В.О., суддя Хотенець П.В., суддя Яризько В.О., повний текст складено 22.02.2021 р.) по справі №5023/10655/11 (922/3809/20) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Хіменергомаш” збитки у розмірі 124 474,74 грн, в іншій частині в позові відмовлено.
Позивач з рішенням Господарського суду Харківської області не погодився в частині відмови стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Хіменергомаш” збитків у розмірі 145 728 грн, звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні збитків у розмірі 145 728 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зупинити провадження у справі в частині стягнення збитків у розмірі 145 728 грн.
Разом зі скаргою апелянт надав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення.
Ухвалою суду від 06.04.2021 поновлено ДП “Завод імені В.О. Малишева” пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 18 лютого 2021 по справі №5023/10655/11 (922/3809/20). Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП “Завод імені В.О. Малишева” на рішення Господарського суду Харківської області від 18 лютого 2021 по справі №5023/10655/11 (922/3809/20).           Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали, а також докази надсилання (надання) копій відзивів та доданих до нього документів позивачу. Призначено справу до розгляду на 24 травня 2021 р. об 12:00   годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132. 
У відзиві на апеляційну скаргу Державного підприємства “Завод імені В.О. Малишева” (вх. 4800 від 23.04.2021) ТОВ “Хіменергомаш” не погоджується зі скаргою, вважає, що місцевим господарським судом в ході слухання справи, було дотримано вимоги матеріального і процесуального права, докази, наведені у скарзі вважає необґрунтованими, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду – без змін.
У судове засідання з`явився представник позивача, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. 
Відповідач своїм правом на участь у засіданні суду не скористався, до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, про дату і місце судового розгляду був повідомлений належним чином ухвалою суду від 06.04.2021.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 202 ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, а також положення ч. 12   ст. 270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю відповідача, за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи, вислухавши представника позивача, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між Державним підприємством “Завод імені В.О. Малишева” (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Науково – виробниче підприємство “Хіменергомаш” (постачальник) 12.01.2015 року було укладено договір поставки №1252дп, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець - прийняти та оплатити продукцію, кількість, ціна за одиницю, асортимент, технічні характеристики визначені у  специфікаціях або прийнятих до сплати рахунків – фактур, що з моменту їх підписання та скріплення печатками, є додатками до договору та невід`ємними його частинами.
Пунктом 4.1. договору передбачено, що оплата покупцем продукції здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у Договорі (якщо постачальник не повідомив покупцеві реквізитів іншого рахунка).
Згідно з п. 4.3. договору, необхідною умовою для здійснення покупцем оплати є виставлений постачальником рахунок – фактура.
Товариством з обмеженою відповідальністю “Науково – виробниче підприємство “Хіменергомаш” 23.11.2017 виставлено Державному підприємству “Завод імені В.О. Малишева” рахунок на оплату № 339 на суму 283444, 92 грн. в тому числі ПДВ у розмірі 47240, 82 грн. (а.с. 16).
Відповідачем на виконання умов договору поставки 28.11.2017 поставлено позивачу товар на загальну суму 283444, 92 грн. в тому числі ПДВ у розмірі 47240, 82 грн., що підтверджується видатковою накладною № 351 від 28.11.2017 (а.с. 17).
Позивачем 05.12.2017 на виконання умов договору сплачено на рахунок відповідача 283444, 92 грн., що підтверджується Випискою по особовому рахунку за 05.12.2017.
Відповідно до п. 6.1. договору, за порушення зобов`язань, передбачених договором сторони несуть відповідальність згідно договору та чинного законодавства України.
Позивач вказує, що станом на теперішній час відповідачем не здійснено реєстрацію податкової накладної №27 від 28.11.2017 за вищевказаною господарською операцією на загальну суму 47240, 82 грн., чим позбавлено позивача права на включення суми ПДВ у розмірі 47240, 82 грн. до податкового кредиту та відповідно можливості зменшення суми своїх податкових зобов`язань з ПДВ (а.с 19-22).
Крім того, 16.02.2018 між Державним підприємством “Завод імені В.О. Малишева” (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Науково – виробниче підприємство “Хіменергомаш” (постачальник) було укладено договір поставки №150дп, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець у порядку й на умовах, передбачених даним договором, зобов`язується прийняти та оплатити товарно-матеріальні цінності (товар), асортимент, комплектність, кількість та вартість якого визначається сторонами окремо в специфікаціях або листах, що є невід`ємними частинами договору (а.с. 23-26).
Відповідно до п. 1.4 договору передбачено, що право власності на товар переходить до покупця з моменту оплати покупцем вартості (в тому числі частково) товару або з моменту передачі товару покупцю, в залежності від того, яка з подій настане раніше.
Товариством з обмеженою відповідальністю “Науково – виробниче підприємство “Хіменергомаш” 27.11.2018 виставлено Державному підприємству “Завод імені В.О. Малишева” рахунок на оплату № 359 на суму 112907, 52 грн. в тому числі ПДВ у розмірі 18817, 92 грн. (а.с. 27).
У свою чергу, 10.12.2018 позивачем на виконання умов договору сплачено на рахунок відповідача 112907, 52 грн., що підтверджується Випискою по особовому рахунку за 10.12.2018 (а.с. 20).
Товариством з обмеженою відповідальністю “Науково – виробниче підприємство “Хіменергомаш” 25.02.2019 виставлено Державному підприємству “Завод імені В.О. Малишева” рахунок на оплату №66 на суму 112896, 00 грн. в тому числі ПДВ у розмірі 18816, 00 грн. (а.с. 32).
Позивачем на виконання умов договору 20.03.2019 сплачено на рахунок відповідача 112896, 00 грн., що підтверджується Випискою по особовому рахунку за 20.03.2019.
Сторонами договору 08.04.2019 було підписано та скріплено печатками Специфікацію №11 до договору поставки №150дп, відповідно до якої сторони погодили поставку товару на зальну суму 237600, 00 грн. у тому числі 39600, 00 грн. ПДВ.
Відповідачем 12.04.2019 на виконання умов договору поставки та Специфікації № 11 до договору, поставлено позивачу товар на загальну суму 237600, 00 грн., у тому числі 39600, 00 грн. ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 122 від 12.04.2019.
Між Державним підприємством “Завод імені В.О. Малишева” (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Науково – виробниче підприємство “Хіменергомаш” (постачальник) 22.05.2019 було підписано та скріплено печатками  Специфікацію № 7 до договору поставки № 150дп, відповідно до умов якої сторони погодили поставку товару на зальну суму 874368, 00 грн. у тому числі 145728, 00 грн. ПДВ, (а.с. 42).
Відповідачем на виконання умов договору поставки, 27.05.2019 поставлено позивачу товар на загальну суму 874368, 00 грн., у тому числі 145728, 00 грн. ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 155 від 27.05.2019 (а.с. 43).
Згідно зі п. 3.4. договору, постачальник в строки, встановлені ПК України зобов`язаний скласти та зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Відповідно до п. 6.1. договору, за невиконання або неналежне виконання будь – якою із сторін своїх обов`язків за цим Договором винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані таким невиконанням збитки та сплачує штрафні санкції, передбачені цим договором та чинним законодавством України.
Позивач вказує, що станом на теперішній час відповідачем не здійснено реєстрацію податкових накладних № 10 від 10.12.2018, № 32 від 20.03.2019, № 19 від 27.05.2019, № 13 від 12.04.2018 за вищевказаними господарськими операціями на загальну суму 222961, 92 грн., чим позбавлено позивача права на включення суми ПДВ у розмірі 222961, 92 грн. до податкового кредиту та відповідно можливості зменшення суми своїх податкових зобов`язань з ПДВ (а.с 30, 35, 40, 45-46).
Таким чином, на думку позивача, відповідачем не здійснено реєстрацію податкових накладних за договорами №1252дп від 12.01.2015 та № 150дп від 16.02.2018 на загальну суму ПДВ 270202, 74 грн.
Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного. 

Згідно зі статтею 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.
За змістом статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько - правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати порядок у сфері господарювання.
Відповідно до ч. 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (статті 224 ГК України).
До складу збитків, згідно зі статтею 225 ГК України, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язань другою стороною.
У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов`язання за договором.
При цьому, господарський суд зазначає, що для застосування такого виду господарської санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Відповідно до абз. 1-3 п. 187.1 статті 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Згідно з п. 201.10 статті 201 ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.
Покупцю товарів/послуг податкова накладна/розрахунок коригування можуть бути надані продавцем таких товарів/послуг в електронній формі з дотриманням вимог законів України “Про електронні документи та електронний документообіг” та “Про електронні довірчі послуги”.
З метою отримання продавцем зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних покупцем, такий продавець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді. Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими продавцем.
Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.
Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені; для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).
У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.
Таким чином, з наведених вище вимог законодавства вбачається обов`язок відповідача надати позивачу податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням вимог щодо її змісту та умов щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.
З матеріалів справи вбачається, що податкові накладні: № 27 від 28.11.2017 на суму 283444, 92 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 47240, 82 грн., № 10 від 10.12.2018 на суму 112907, 52 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 18817, 92 грн., № 19 від 27.05.2019 на суму 874368, 00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 145728, 00 грн., № 32 від 20.03.2019 на суму 112896, 00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 18816, 00 грн., № 13 від 12.04.2018 на суму 237600, 00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 39600, 00 грн. були виписані відповідачем, однак комісією ДФС України реєстрація вказаних накладних була зупинена.
При цьому, комісією ДФС України було зазначено, що реєстрація вказаних вище податкових накладних була зупинена у відповідності до п.   201.16   статті   201 ПК України та   запропоновано відповідачу надати пояснення та/або копії документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Тобто, зазначене зупинення реєстрації податкових накладних було зумовлено, зокрема, у зв`язку з   неналежними діями відповідача.
Судом у рішенні встановлено, що податкові накладні: № 27 від 28.11.2017 на суму 283444, 92 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 47240, 82 грн., № 10 від 10.12.2018 на суму 112907, 52 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 18817, 92 грн., № 32 від 20.03.2019 на суму 112896, 00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 18816, 00 грн., № 13 від 12.04.2018 на суму 237600, 00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 39600, 00 грн., на які посилається  відповідач, на теперішній час нібито оскаржуються до податкового органу в адміністративному порядку у відповідності до умов ПК України, у зв`язку з чим, на думку останнього, в його діях відсутній склад господарського правопорушення.
Проте, доказів вказаного адміністративного оскарження до суду не надає.
Не можна погодитись із доводами відповідача щодо відсутності в його діях складу господарського правопорушення, виходячи з наступного.
Відповідно до п.   56.1. статті   56 ПК України   рішення, прийняті контролюючим органом,   можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Згідно з п.   56.18. статті   56 ПК України   з урахуванням строків давності, визначених      статтею 102      цього Кодексу, платник податків   має право оскаржити в суді податкове повідомлення   -   рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню.
Процедура   адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
На підставі наведеного, суд попередньої інстанції дійшов висновку, що відповідач скористався лише досудовим порядком вирішення спору, а саме: адміністративним, тобто шляхом подання скарги до Державної фіскальної служби України на рішення комісії ДФС України та не здійснив заходів щодо судового оскарження.
Суд констатує, що відповідач не виконав належним чином обов`язку, встановленого  ПК України щодо реєстрації податкових накладних: № 27 від 28.11.2017 на суму 283444, 92 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 47240, 82 грн., № 10 від 10.12.2018 на суму 112907, 52 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 18817, 92 грн., № 32 від 20.03.2019 на суму 112896, 00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 18816, 00 грн., № 13 від 12.04.2018 на суму 237600, 00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 39600, 00 грн., у зв`язку з чим позивач був позбавлений права включити суми ПДВ у розмірі 124 474, 74 грн. до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання. 
З огляду на викладене, у даному випадку є прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати податкові накладні та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту позивача, а також, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на  суму 124 474, 74 грн., яка фактично є збитками цієї особи. Отже, наявні усі елементи складу господарського правопорушення.

Стосовно податкової накладної №19 від 27.05.2019 на суму 874368, 00 грн, в тому числі ПДВ у розмірі 145728, 00 грн, місцевий суд зазначив, що вказана податкова №19 від 27.05.2019 на теперішній час оскаржується в Харківському окружному адміністративному суді, відповідачем подано позов про скасування рішення про неврахування таблиці даних платника та зобов`язання зареєструвати податкову накладну № 19 від 27.05.2019 (справі № 520/1926/21).
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суді від 10.02.2021 по справі №520/1926/21 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, призначено підготовче засідання на 02.03.2021 о 10:00 год.
Рішення по адміністративній справі на момент розгляду справи прийнято не було. На підставі чого, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, що оскільки грошове зобов`язання є неузгодженим та вина відповідача не встановлена, позивачем передчасно подано позов про стягнення збитків у розмірі 145728, 00 грн., у зв`язку з не реєстрацією податкової накладної № 19 від 27.05.2019.
У скарзі апелянт не погоджується з таким висновком місцевого суду і зазначає, що Податковим кодексом України встановлено строки виникнення податкових зобов`язань та строки реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних.
Колегія  суддів  зазначає, що дійсно, відповідно до ст. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого  відбувається будь-яка з подій, що сталась раніше: 
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Як стверджує ДП “Завод імені В.О. Малишева” в апеляційній скарзі, на підставі Специфікації №7 від 22.05.2019 до договору №150дп ТОВ “Науково – виробниче підприємство “Хіменергомаш” поставлено та відвантажено на користь позивача товар на суму 874 368 грн, у т.ч. ПДВ в розмірі 145 728 грн, що підтверджується видатковою накладною №155 від 27.05.2019 року, отже, датою виникнення податкових зобов`язань   є дата відвантаження товара. 
У відповідності до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку – продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків для  податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для  податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.
Проте, як зазначає позивач, в порушення умов п. 3.4 договору №150дп та п. 187.1 ст. 187, п. п. 201.1, 201.7, 201.10 статті 201ПК України, відповідач не здійснив реєстрацію податкової накладної з господарської операції – відвантаження товарів згідно з видатковою накладною №155 від 27.05.19 на суму 874 368 грн, у т.ч. ПДВ 145 728 грн.
Як стверджує позивач, господарський суд, відмовляючи у стягненні 145 728 грн, посилається на те, що відповідач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Державної податкової служби України, зобов`язання вчинити певні дії, а саме, зареєструвати податкову накладну №19 від 27.05.2019.
Факт оскарження рішення контролюючого органу щодо відмови в реєстрації податкової накладної не може бути підставою для відмови в позові, на думку позивача, на підставі чого, він вважає, що господарський суд був зобов`язаний зупинити провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.
Проте, апеляційний господарський суд не погоджується з таким твердженням позивача і вимоги апелянта не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
У відповідності до приписів статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Дійсно, у випадку неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, суд зобов`язаний зупинити провадження, як-то передбачено статтею 227 ГПК України, проте, у відповідності до ч. 3 ст. 195 ГПК України, провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 ГПК України.
Із чого вбачається, що зупинення провадження з інших підстав може відбуватись на стадії підготовчого провадження. 
Проте, вивченням матеріалів справи, ДП “Завод імені В.О. Малишева” клопотання про зупинення провадження до початку розгляду справи по суті не заявляв.
Колегія суддів звертає увагу на приписи ч. 4 статті 13 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” застосовується українськими судами як джерело права.
Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини зокрема згідно Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України” (Заява № 63566/00) п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23).
На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем доведено суду належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, а саме: протиправних дій відповідача, понесення збитків, а також наявності прямого причинного зв`язку між допущеним порушенням та наявністю збитків в загальному розмірі 124 474, 74 грн. Однак, в частині стягнення збитків у розмірі 145 728,00 грн, у зв`язку з не реєстрацією податкової накладної № 19 від 27.05.2019, позов подано передчасно, на підставі чого, у задоволенні позову в цій частині відмовив.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки, яких дійшов Господарський суд суду першої інстанції є обґрунтованими і підтвердженими матеріалами справи, у той час як твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, не доведені належними доказами. 
У зв`язку з чим, рішення Господарського суду Харківської області від 18.02.2021 року по справі №5023/10655/11(922/3809/20) слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ДП “Завод ім. В.О. Малишева” – без задоволення.
У силу статті 129 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись  ст. 129 Конституції України, ст. ст.  129,  269,      270,  273, п. 1 ч. 1 ст.      275, ст. ст.  276,      281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача - Державного підприємства “Завод ім. В.О. Малишева”  на рішення Господарського суду Харківської області від 18 лютого 2021 року по справі №5023/10655/11 (922/3809/20) залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 18 лютого 2021 року по справі №5023/10655/11 (922/3809/20) залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.05.2021 року.

Головуючий суддя                                                                         Ільїн О.В.  

Суддя                                                                                                Хачатрян В.С.

Суддя                                                                                                Шутенко І.А.