ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 квітня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 733/1144/20
Головуючий у першій інстанції - Вовченко А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/551/21
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/552/21
Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,
секретар:  Бивалькевич Т.В., 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного Чернігівської області від 18 січня 2021 року та на додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого,
дата та місце ухвалення судом першої інстанції рішення - 21 січня 2021 року м.Ічня, 

                                      В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 56 676,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 10 110 грн відшкодування витрат на поховання загиблого та 170 028 грн страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 липня 2020 року близько 03 год. 45 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21083», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Вокзальній в м. Ічня Чернігівської області виїхав за межі проїзної частини дороги на ліве узбіччя, де здійснив з`їзд у ставок «Самарський» до повного занурення автомобіля у воду. В результаті ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ-2108» ОСОБА_3 від отриманих ушкоджень та в результаті механічної асфіксії, внаслідок утоплення у воді, загинув на місці події. 05 липня 2020 року відомості про вказану подію були внесені до ЄРДР №12020270000000177 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ВАЗ-21083» д.н.з. НОМЕР_1 на час вчинення ДТП була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Внаслідок загибелі ОСОБА_3 , позивачці, яка є матір`ю останнього, завдано матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.
Рішенням Ічнянського районного Чернігівської області від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивачки 56676 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина, 10 110 грн. витрат на поховання. В решті позову відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність транспортного засобу автомобіля «ВАЗ-21083» на день події була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», експлуатацію якого, як джерела підвищеної небезпеки, здійснював водій ОСОБА_2 і внаслідок якої загинув ОСОБА_3 , що є страховим випадком, в зв`язку з чим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини власника чи володільця джерела підвищеної небезпеки. Наданими суду письмовими доказами підтверджується, що позивачка понесла витрати на поховання свого сина ОСОБА_3 в розмірі 10 110 грн, які підлягають відшкодуванню. При визначенні моральної шкоди, суд, враховуючи моральні страждання, які зазнала матір ОСОБА_3 , пов`язані з втратою рідної дитини, тяжкість вимушених змін у житті, похилий вік останньої, та вважає визначений розмір відшкодування моральної шкоди, таким, що відповідає дійсним обставинам справи та враховуючи вимоги п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вирішив стягнути страхове відшкодування в розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, що становить 56 676 грн. Разом з тим, оскільки на момент вчинення ДТП загиблий ОСОБА_3 офіційно працевлаштований не був, а спільне проживання та пенсійний вік не являються підставою перебування на утриманні потерпілого, суд відмовив у стягненні відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та передбаченого ч.2 ст.1200 ЦК України.
Додатковим рішенням Ічнянського районного Чернігівської області від 28 січня 2021 року заяву адвоката Лабика Р.Р., який діє в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 3948 грн. пропорційно до задоволених вимог.
Суд виходив з того, що представником позивача своєчасно було подана заява про відшкодування витрат на правову допомогу в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України та своєчасно надані суду документи щодо понесених судових витрат після ухвалення судового рішення.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість, просить змінити рішення суду першої інстанції від 18 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та стягнути з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь позивачки 170 028 грн страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника та змінити додаткове рішення суду першої інстанції від 28 січня 2021 року в частині зменшення розміру судових витрат на професійну допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача 14000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи. 
Представник позивачки зазначає, що нормами ст.1200 ЦК України визначено, що доказами наявності права позивачки на отримання відшкодування по втраті годувальника є досягнення нею пенсійного віку та наявність родинних відносин. Разом з тим, на виконання Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачкою було надано довідку про склад сім`ї, що вона проживала з сином, її пенсійне посвідчення та про розмір пенсії, відомості з Ічнянського РВ ДРАЦС, що на момент ДТП ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не перебував, дітей не має, шлюб не розривав, відомості, що ОСОБА_3 працював з 18 січня 2017 року по 25 серпня 2018 на фірмі «Універсалмаркет» ДП ВАТ «Чернігівобленерго» та відомості про застраховану особу ОСОБА_3 , що містить ті ж дані щодо роботи. Зазначає, що надання інших доказів законом не передбачено та посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 березня 2019 року у справі №643/207/16-ц.
Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що суд прийшов про передчасний висновок, що позивачка не потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір її пенсії перевищує прожитковий мінімум, посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, де зазначено, що під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватись будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. 
Також представник позивачки не погоджується з висновком суду, що оскільки потерпілий на час ДТП не працював, то відповідно і не утримував свою матір, оскільки дані твердження не відповідають вимогам ст.51 Конституції України, ст.ст.202-206 СК України, оскільки під способом надання утримання слід розуміти натуральну та грошову форму утримання. 
Також адвокат не погоджується з додатковим рішенням в частині стягнення витратна правову допомогу в сумі 3948 грн. Зазначає, що позивачка сплатила за правову допомогу 14000 грн, що підтверджується наданими суду першої інстанції доказами, таким чином, судові витрати на професійну правничу допомогу понесені за розгляд справи в суді першої інстанції, які у випадку скасування рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2021 року, та задоволення позову позивачки повністю, підлягають стягненню з відповідача саме в такому розмірі. Представник зауважує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на відповідача, а суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. 
Також представником зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в апеляційному суді 20000 грн.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання 06 квітня 2021 року не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась судом завчасно та належним чином. У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
На підставі ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства зокрема визначена рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.
Таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 липня 2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ-21083» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок якої пасажир транспортного засобу ОСОБА_3 загинув (а.с.71-72, 73).
Транспортний засіб «ВАЗ-21083» д.н.з. НОМЕР_1 , згідно полісу №АО2910696, застрахований в ПрАТ «УПСК» (а.с.84). Таким чином, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля «ВАЗ-21083» державний номерний знак НОМЕР_1 , застрахована на день події у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 260000 грн (а.с.149).

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 та Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження вбачається, що його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.74, 75).
З довідки Ічнянської міської ради Чернігівської обл. від 13 липня 2020 року №1592 вбачається, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав і був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним на день смерті за зазначеною адресою була зареєстрована мати - ОСОБА_1 (а.с.76).
ОСОБА_1 є пенсіонеркою та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с.77).
Сусідами ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складено акт, що позивачка потребувала утримання та перебувала на утриманні у свого сина ОСОБА_3 (а.с.78).
Матеріали справи містять також товарний чек на ритуальні послуг на загальну суму 10110 грн (а.с.79).
За даними Ічнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми) від 12 листопада 2020 року актового запису про народження дітей, шлюб та розірвання шлюбу ОСОБА_3 не виявлено (а.с.103).
З Витягу з ЄРДР вбачається, що досудове розслідування закінчено та кримінальне провадження №12020270000000177 направлено до суду з обвинувальним актом (а.с.104-105).
За відомостями ДПС України ОСОБА_3 працював з 18 січня 2017 року по 18 серпня 2018 року в фірмі «Універсалмаркет» ДП ВАТ енергопостачальна компанія «Чернігівобленерго» (а.с.110, 111-112).
Також індивідуальні відомості на ОСОБА_3 подані Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області, з яких вбачається, що загиблий працював до серпня 2018 року (а.с.116-119).

Враховуючи, що ОСОБА_1 оскаржує судове рішення лише в частині відмовлених позовних вимог про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника та урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц, де визначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ПрАТ «УПСК» страхового відшкодування моральної шкоди в сумі 56676 грн, заподіяної смертю фізичної особи та страхового відшкодування витрат на поховання загиблого в сумі 10110 грн.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника виходячи з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно ч.1 ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника.
Відповідно до пунктів 27.1, 27.2, 27.4 та 27.6 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», право на отримання відшкодування за шкоду, пов`язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання. У зв`язку із смертю годувальника в результаті дорожньо-транспортної пригоди право на страхове відшкодування мають діти (в тому числі усиновлені) - до досягнення ними повноліття.
У зв`язку із смертю годувальника відшкодовується частина неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті, за вирахуванням пенсій, наданих утриманцям внаслідок втрати годувальника. Порядок вирахування відшкодування утриманцям визначає Кабінет Міністрів України.
За умовами договору або за поданням одержувачів страхового відшкодування та за погодженням із страховиком таке відшкодування може бути виплачено у вигляді одноразової компенсації.
Пунктом 35.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. 
У пункті 35.2. даного Закону зазначено, що до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).
Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.
За таких обставин, до заяви про виплату відшкодування у зв`язку зі втратою годувальника позивачкою мало бути надано документи, що підтверджують її перебування на утриманні сина, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. Саме спеціальним законом передбачено надання страховику документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, а саме про доходи за попередній календарний рік, довідку про призначену державну пенсію, надану утриманцям внаслідок втрати годувальника та розмір даної пенсії.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Звертаючись до суду ОСОБА_1 стверджувала, що вона є пенсіонеркою та перебувала на утриманні сина, тому у неї виникло право на відшкодування шкоди за рахунок страхової компанії, разом з тим матеріали справи не містять доказів, що позивачка перебувала на утриманні сина. 
Мотивуючи апеляційну скаргу представник позивачки зазначав, що нормами ст.1200 ЦК України визначено, що доказами наявності права позивачки на отримання відшкодування по втраті годувальника є досягнення нею пенсійного віку та наявність родинних відносин, в той же час позивачкою надано довідку про склад сім`ї, що вона проживала з сином, її пенсійне посвідчення, відомості з Ічнянського РВ ДРАЦС, що на момент ДТП ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не перебував, дітей не має, шлюб не розривав, відомості, що ОСОБА_3 працював з 18 січня 2017 року по 25 серпня 2018 на фірмі «Універсалмаркет» ДП ВАТ «Чернігівобленерго» та відомості про застраховану особу ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються апеляційним судом, оскільки поза увагою представника позивачки залишилась та обставина, що вищезазначеними нормами законів передбачено надання доказів, зокрема довідки про доходи загиблого за останні дванадцять місяців до ДТП (05 липня 2020 року), проте матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 не працював з серпня 2018 року, докази, що він отримував будь-який дохід з цього часу, відсутні, тому неможливо стверджувати, що мати загиблого перебувала на його утриманні. Сам факт пенсійного віку позивачки та проживання за однією адресою з загиблим, за відсутності доказів отримання ним доходу, не підтверджує обставини того, що вона перебувала на утриманні сина. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року під час розгляду справи №165/325/17, в якому зазначено, що довідка про склад сім`ї, за відсутності доказів, що допомога померлого в ДТП була основним і постійним джерелом існування для позивача не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні останнього.
ОСОБА_1 не надала ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції будь-яких доказів, передбачених Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України про те, що вона перебувала на утриманні свого сина та що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування, не зверталась з клопотаннями про витребування відповідних доказів судом.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись положенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної заяви в цій частині.
Доводи апеляційної скарги, що суд прийшов до передчасного висновку, що позивачка не потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір її пенсії перевищує прожитковий мінімум, посилаючись на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, також відхиляються апеляційним судом з мотивів зазначених вище. Позивачкою не доведено її перебування на утриманні сина незалежно від розміру її пенсії. 
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Згідно з роз`ясненнями, наведених у п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, при вирішенні позовів про відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника, слід мати на увазі, що право на відшкодування такої шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв`язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше ніж десятимісячного строку після його смерті. У разі смерті потерпілого, який був застрахований, право на одержання страхових виплат на підставі Закону № 1105-XIV мають: жінки, які досягли 55 років, і чоловіки - 60 років, якщо вони не працюють. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.
Тобто, для визнання батьків, які є пенсіонерами, такими, що мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, зокрема, потрібно довести, що частка заробітку останнього (сина позивачів), яка припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування.
Не заслуговують на увагу доводи представника позивачки, що під способом надання утримання слід розуміти натуральну та грошову форму утримання, адже позивачкою не доведено в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України, що вона отримувала від сина будь-яку натуральну або грошову форму утримання. Акт, складений сусідами, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні та потребувала утримання сина, не є належним та допустимим доказом. 
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині позовних вимог є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.
Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень, апеляційна скарга не містить.
Також апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди позивачки та її представника з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення підлягає залишенню без змін.
Зважаючи на викладене, також відхиляються доводи адвоката про скасування додаткового рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2021 року та стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 14000 грн.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення суду в оскаржуваній частині ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача відшкодування пов`язаного із втратою годувальника в сумі 170028 грн та додаткове рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3948 грн - залишенню без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ічнянського районного Чернігівської області від 18 січня 2021 року та додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 07 квітня 2021 року. 

Головуючий:                                    Судді: