П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5685/21	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача - судді Косцової І.П.,
суддів - Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси, третя особа - Міністерство охорони здоров`я України  про визнання дій протиправними,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:
- визнати протиправними дії Приморського районного суду міста Одеси щодо організації протиепідемічних заходів при здійсненні розгляду справи №522/22694/17 в залі судового засідання №105, яке відбулося 19.11.2020 року, 04.03.2021 року;
- визнати протиправними дії Приморського районного суду міста Одеси щодо позбавлення права ОСОБА_1 на участь у розгляді справи №522/22694/17 за заявами від 19.11.2020 року та від 04.03.2021 року про відкладення розгляду справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за вказаним позовом з тих підстав, що позовні вимоги фактично спрямовані на оскарження процесуальних рішень судді Приморського районного суду міста Одеси під час розгляду цивільної справи №522/22694/17 щодо відмови у задоволенні клопотань позивача про відкладення розгляду справи.
Суд першої інстанції, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі №320/9224/17, зазначив, що вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 просить скасувати її та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи ідентичні заявленим у позовній вимозі.
Окремо апелянтом зазначено, що приписи ч. 1 ст. 170 КАС України не містять такої підстави для відмови у відкритті провадження, як оскарження процесуальних дій та рішень судді іншого суду при розгляді іншої справи, а відтак, оскаржувана ухвала обмежує їй доступ до правосуддя. 
Крім того, суддя Одеського окружного адміністративного суду Андрухів В.В., у провадженні якого перебували матеріали справи, у період з 2003 року по 2011 року був суддею Приморського районного суду м. Одеси, що, на думку апелянта, викликає сумнів в його неупередженості та об`єктивності та є підставою для самовідводу.
Приморський районний суд м. Одеси та Міністерство охорони здоров`я України своїм правом на подання відзиву не скористались.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження у суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 та 3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус судів» встановлено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
В свою чергу, за приписами п.п. 1, 2 ч. 1ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Частиною 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".
Згідно із ч. 1 ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
За наслідком аналізу наведених правових норм, які регулюють діяльність суду, колегія суддів  приходить до висновку, що рішення суду, як і дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ, повинні оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
Крім цього, згідно з пунктом 57 Висновку Консультативної ради європейських суддів №11 (2008)  зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 55 Висновку Консультативної ради європейських суддів №3 (2002) судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки, свідчень, повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.
Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.
Проаналізувавши вищенаведені правові норми, колегія суддів зауважує, що якщо позивач вважає, що суд допустив порушення норм права під час розгляду її справи, вона має можливість оскаржити ухвалене у цій справі судове рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач в даному позові оскаржує дії Приморського районного суду м. Одеси щодо організації протиепідемічних заходів при здійсненні розгляду справи №522/22694/17 в залі судового засідання №105, яке відбулося 19.11.2020 року у причинно-наслідковому зв`язку з позбавленням її права на участь у розгляді справи №522/22694/17 за заявами від 19.11.2020 року та від 04.03.2021 року про відкладення розгляду справи.
Оскаржуючи дії відповідача щодо організації протиепідемічних заходів при здійсненні розгляду вказаної справи в судових засіданнях, які  відбулися 19.11.2020 року та 04.03.2021 року, позивач по суті стверджує, що встановлення у судовому порядку порушення відповідачем санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених чинними актами законодавства з запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначить у подальшому протиправність дій суду у справі №522/22694/17 щодо не відкладення її розгляду на іншу дату, внаслідок поданих заяв позивача від про відкладення розгляду справи.
Колегія суддів, в свою чергу наголошує, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.
Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08.05.2018 року у справі №521/18287/15-ц, від 21.11.2018 року у справі № 57/43355/16-ц, від 29.05.2019 року у справі №489/5045/18 та у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 року у справі №636/5534/15.
Окремо судова колегія зазначає, що встановлення факту порушення санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених чинними актами законодавства з запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), має відбуватися за правилами Кодексу України про адміністративні правопорушення на підставі протоколів про правопорушення, складених органами охорони здоров`я за ч.1 ст.44-3 КУпАП, якою передбачена відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами.
Відповідно до ст.221 КУпАП судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частиною першою статті 44-3 цього Кодексу.
Таким чином, питання щодо наявності в діях відповідача порушень щодо організації протиепідемічних заходів має вирішуватися за правилами, встановленими Кодексом України про адміністративні правопорушення, суддею районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду на підставі протоколів про правопорушення, складених органами охорони здоров`я та безвідносно оцінки дій суду під час підготовки та розгляду судових справ.  
З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що ініційований позивачем спір у даній справі, зміст якого зводиться до оскарження неправомірності дій Приморського районного суду м. Одеси щодо розгляду поданих позивачем заяв, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та будь-якого іншого судочинства, оскільки такий позов взагалі не може розглядатися судами.
Поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, необхідно тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2019 року в справі №9901/296/19, від 20.11.2019 року в справі №808/2167/18 та від 11.06.2020 року у справі №640/22536/19.
З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси є такими, що не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України (Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.).
Стосовно наведених апелянтом посилань про наявність підстав для відводу судді Андрухіва В.В., оскільки він був суддею Приморського районного суду м. Одеси у період з 2003 року по 2011 рік, судова колегія зазначає наступне.
Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені ст. 36 КАС України.
Так, за правилами ч.ч.1, 3 вказаної статті суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;  2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 КАС України (ч. 2 ст. 36).
Надаючи правову оцінку доводам апелянта щодо наявності підстав для самовідводу, судова колегія зазначає, що в даному випадку необхідно враховувати усталену практику Європейського суду з прав людини, згідно якої наявність безсторонності має визначатись для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria), рішення від 24.02.1993 року, серія A, № 255, с. 12, п. 27, 28 і 30, та «Веттштайн  проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). 
У кожній окремій справі потрібно визначити, чи мають стосунки, що розглядаються,  таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі «Пуллар проти Сполученого  Королівства» (Pullar v. theUnitedKingdom), рішення від 10.06.1996 року, Reports 1996-III, с. 794, п. 38).
Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (рішення у справі «Веттштайн  проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 43,  ЄСПЛ 2000-XII). 
Посилання позивача виключно на факт того, що ОСОБА_2 був суддею Приморського районного суду м. Одеси у період з 2003 року по 2011 рік не може бути розцінено як безумовна підстава для самовідводу судді, зважаючи на тривалий сплив часу та відсутність жодних доказів щодо можливої упередженості судді.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини та постановлено судове рішення з додержанням норм процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст.      308,      311,      315,      316,      322,      325,      328 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Косцова І.П.	
Судді	    	Осіпов Ю.В.    Скрипченко В.О.